328 



Det er imidlertid lidet værd at spekulere over disse ting, hvorom 

 vi latet ved med bestemthed. Vi gaar med engang over til en betragtr 

 ning af forholdene, som de fortiden er. 



En overveiende del af jordens overflade er i vore dage dækket 

 af vand. Som, bekjendt er forholdet mellem landets og havets ud- 

 strækning omtrent som 2 til 5. fem syvendedele af jordens overflade 

 er altsaa dækket af vand, mens resten er tørt land — bortseet fra 

 eilve og indsøer, hvisi samlede fladeindhold her neppe kan komme i 

 betragtning. De store sammenhængende vandmasser kaldgr vi v e r- 

 d e n s h a v e, og de store sammenhængende landmasser kalder vi 

 verdensdele, skjønt inddelingen i mange tilfælde er høist vil- 

 kaarlig. I virkeligheden har vi ét sammenhængendei verdenshav 

 med en del deri spredte stdrre og mindre øer. Denne opfatning 

 ligger saa meget nærmere, som vand-arealet jo i bet3'delig grad over- 

 stiger land-arealet. Men af rent praktiske hensyn har naturligvis ind- 

 delingen i verdenshave og verdensdele sin betydning. 



Næst den mateanatiske form er det fordelingen af land og hav, 

 som væsentlig bestemmer jordens udseende. Lande og have danner 

 de stoi-e hovedtræk i, hvad Sn ess med et malende og fuldt korrekt 

 udtryk kalder jordens -a n s i g t. Skal vi kunne danne o& et 

 sammenhængende billede af jordens udvikling som selvstændigt him- 

 mellegeme, maa vi ogsaa kunne forklare os, hvordan disse for jordens 

 ansigt beistemmende træk i tidens løb er biet til. 



I Genesis hører vi, at gud samlede våndene til et sted, saa. det 

 tørrei siaa.es. Det tørre kaldte han land, og våndenes forsamling kaldt© 

 han hav. Det er denne kort© forklaring, det gjælder at udfjdd©. 

 _^Naar først ujevnhedern© i jordoverfladen var der, ved vi af erfaring, 

 at våndet paa grund af sin letbevægelighed og sin vegt vilde samles 

 i fordybningernei, mens forhøiningerne, naar" vandmassen jkk© var 

 overvældende stor i forhold til jordkloden, vilde rage op over vand- 

 fladen. Spørgsniaalet blir da: hvordan er de store sænkr.inger og 

 de store forhøinmger i jordskorpen opstaaet? 



Geologien er ingen gammel vidtnskab. Da det først stod klart 

 for naturforskerne, at gammel havbund virkelig var hævet op til for- 

 lioldsvis betydelig hoide, og at gaanmelt fastland var sunket ned under 

 havets overflade og nu dannede havbund, hvad man paa flere steder 

 har aldeles uomstødelige beviser for, saa var man i begyndeisen til- 

 bøielig til en temmelig rundhaandet anvendelse af disse hævninger og 



