329 



sænkninger. Enkeltei syneis endog at nærme sig den anskuelsei, aL 

 der mellem have og fastlandei foregik etslags langsom rytmisk vekslen, 

 at havbunden altsaa med andre' ord lidt efter lidt hævet sig og blev 

 til fastland, mens fastlandene paa sin side ganske langsomt og umer- 

 kelig seg ned under havets overfiade og blev til havbund, hvorpaa. den 

 samme svingning om em slags matematisk ligevegtsstilling gjentog sig 

 fra nyt af. . I visse henseender var en saadaii teori overordentlig 

 bekvem. Med et sunkent "Lemuria" i Det indiske hav kunde man 

 forklare mange eiendommelige kjendsgjerninger med hensyn til plan- 

 ters, dyrs. og mennesketsi udbredelse, og et "Atlantis" melleim Afrika 

 og Sydamerika gav en ligesaa tilfredsstillende forklaring med, hensyn 

 til visse biologiske foreteelser i disse to verdensdele. 



Et nærmere studium har imidlertid gjort det klart, at en saadan 

 rytmisk vekslen over store o m r a a d e r ikke uden videre tør 

 forudsættes. Der er ting og megei. væsentlige ting, ikke mindst iriden 

 den levende naturs omraadei, som blir helt uforklarlige ved en saadan 

 forudsætning. Hævninger e r forega-aet, sænkniiiger ogsaa, men disse 

 maa antages at have været af en langt mere lokal art, end nan fra 

 først af var tilbøielig til at tro. Ved denne virksomhed er visse 

 enkeltheder i jordoverfladens udseende' forandret, men hovedtrækkene 

 i "jordensi ansigt" har denne virksomhed ikke berørt. 1 det store 

 og hele tåget har fastlandene og havene- altid indtaget nogenlunde 

 den samme gjensidige stilling, som de for øieblikket har. Ved en 

 senere leilighed vil jeg komme tilbage til de mange og vægtige grunde, 

 som taler for en saadan opfatning. 



Det gjælder altsaa ud fra kjendte naturforeteelser at forklare, 

 hvad der har givet foranledningen til dannelsen af de ujevnheder i 

 jordskorpen, der paa den ene side som fastlande hæver sig op over 

 havfladen, paa den anden side- som umaadelige bassiner afgiver rum 

 for de uhyre vandmasser, der tilsammen danner verdenshavet. En 

 saadan forklaring ma,a intet øieblik tabe af syne jordens eiendomme- 

 lige stilling som udviklingsprodukt. Den maa stemme lige godt 

 overens med jordens kosmiske fortid som med dens geologiske nutid, 

 og dens virkende aarsager maa søges blandt de udviklingsfaktorer, 

 hvorfor jorden har været udsat, altsaa først og fremst i af kjølingen 

 og dens bifænomener. 



Der er to hypoteser, som gir en enkel og rimelig forklaring af 

 disse forhold. Den ene kakler jeg for kortheds skyld koncentra- 



