332 



vil svingningerne foregaa langsommere. Hvis tætheclen i fastlandeai© 

 og under havbassinerne overalt er den samme, maa fastlandene øien- 

 synlig betragtes som masseophobninger, havbassinerne derimod som 

 massedef ekter. Den forskjellige af stand fra jordens centrum, hvori 

 svingningerne foregaar, kan naturligvis ikke sættes ud af betragtning ; 

 men iagttagelser viser, at forholdet ikke er saa enkelt, som her for- 

 udsat. I de sijeldne tilfælde, hvori det har lykkedes at skailø paa- 

 lidelige pendelobservationer paa havet, saaledes under den norske 

 nordpolsekspedition 1893 — 1896, har det vist sig, at svingetiden er 

 mindre end beiregnet, at der med andre ord, som denne teori fordrer, 

 er massefoi*tætninger under havbunden. 



I>er er ingen tvil om, at hypotesen, om ujevn koncentration, gaar 

 ud fra fuldt forsvarlige forudsætninger, og at den forklarer væsentlige 

 træk af jordens udviklingshistorie. Men forklaringen er holdt i Sii: 

 brede almindelighed, og hypotesen tager ikke sigte paa forholdene, 

 saaledeSi som de specielt arter sig paa jordens overflade. Dette er 

 derimod i hoi grad tilfældet med d e n t e t r a e d i s k e h y p o 1 e s e. 

 Den gaar netop ud fra visse specielle forhold ved fordelingen mellem 

 land og hav og søger at forklare, hvorfor det er saaledes og ikke 

 anderledes. 



Hypotesen blev fremsat i 1875 af en iægmand. Lowthian 

 Green — hvis jeg ikke husker feil: en engelsk tehandler — i 

 en bog betitlet ''Vestigesi of the Molten Globe" (Spor af den smel- 

 tede Idode). Der er tre ting, siger Green, som en teori om fast- 

 landenes dannelse fre mf oralt-' maa gjøre rede for. Det er for det 

 første den omstændighed, at fastlande og have ligger diameti*alt lige 

 overfor hinanden. De har, som man siger, antipodisk beliggenhed. 

 Tænkes en strikkepinde stukket gjennem en globus's centrum, vil 

 den, ved ai passere gjennem et fastland paa dem ene side, træffe et 

 verdenshav paa den anden side. Dernæst er det fastlandenes eien- 

 dommelige trekanrede form, som er altfor gjennemgaaende til at være 

 nogen tilfældighed. De fleste af fastlandene er trekanter med sin 

 største bredde i nord og med spidsen mod syd. En mængde store 

 halvøer har ogsaa en lignende form og beliggenhed. For det tredie 

 maa teorien kunne gjøre rede for, hvorfor den sydlige halvkugle har 

 et saa t>tort overskud af hav i forhold til den nordlige. Den over- 

 veiende mængde af fast land ligger jo nordenfor ækvator. Disse tre 



