334 



lithosfæren som den ofte. kaldes — tilnærmelsesvis af en form, som 

 antydet i fig. 2, og omgit af et hav — en hydrosfære' — der vel vilde 

 være tilstrækkelig til a,t omhylle en fuldstændig kugleformig jord med 

 et vandlag af opimod 4 kilometers tykkelse, men som dog ikke er til- 

 strækkelig til fuldstændig at omhylle en jord af den her tænkte skik- 

 kelse, saa er det tydeligt, at vandmasseirne paa grnnd af tyngd '-kraften 

 væsentlig vil samle sig paa lithosfærens sideflader, mens letraeder- 

 ka.n terne vil rage; f reim som tørt land. Gaar nu omdreiningsaksens 

 nordpol gjennem en sideflade., mens dens sydpol gaar gjennem et ai 

 tetraedei'hjørnerne, saa er det for det første kla.rt, at der paa alle sider 

 omkring nordpolen maa være aabent hav af forholsvis betydelig dybde. 

 Dette stemmer jo ogsaa udmerket med de sidste tiders ia.gttagelser, 



Fig. 2. 



bl. a. med resultaterne af N a n s e n s dybdemaalinger paa høie bredde- 

 grader. Det &T endvidere klart, at der i forholdsvis ringe afstand 

 fra nordpolen, nemlig langs de tetraederkanter, der begrænser polar- 

 bassinets flade, vil være fastland af betydelig udstrækning. Dette er 

 jo ogsaa i virkeligheden tilfældet. Behringsstrædets rende, den 

 islands-grønlandske rende og den islands-norske rende er alle af for- 

 holdsvis ubetydelig udstrækning. Ellers er der et næsten sammen- 

 hængende landbelte. Desuden har disse tre sund alle undersjøiske 

 banker, tildels nxed ørækker, der maaske tør opfattes som totraeder- 

 kanteoies spor paa havbunden. At fastlande og have ved den her 

 skisserede anordning maa faa antipodisk beliggenhed er selvindlysenide. 

 Diametralt overfor en tetraederkant ligger en tetraederflade. Endelig 



