336 



Antagesi en af de teitr"a,eclerkanter, der støder samineni i sydpolein,, at 

 gaa gjenneni en nord-sydlig høideakse for Afrika, omtrent paa 30 gr. 

 østlig længde, saa maa de ta andre tetraederkanter befinde sig i 120 gr. 

 afstand fra deinne, den ©ne i vest og den anden i øst. Den ene skulde 

 altsaa befinde sig paa 90 gr. vestlig længde, den anden paa 150 gr. østlig 

 længde. Omtrent paa 70 gr. v. 1., altsaa 20 gr. for langt mod øst, 

 ligger Sydamerikas høideakse langs Andeskjæden. Green selv for- 

 klarede denne østlige beliggenhed af høideaksen som en forvridning, 

 foraarsaget af rotationen. Men. der er senere gjort opmerksom paa, at 

 Sydamerikas yderste kystlinje i vest dannes af arkæiske bevgairter, 

 mens landet østenfor som helhed tilhører yngre formationer. Der er 

 altsaa intet iveien for at tænke sig, at denne^ vestlige kystrand danner 

 den virkelige akse af et fastland, som efterhaanden er hævei. i øst, 

 mens det samtidig er sunket ned under havets overflade i vest. Væirre 

 er det imidlertid med den tetraiederkant, som man efter teorien skulde 

 vente at finde paa 150 gr. østlig længde. Denne meridian gaar nemlig 

 gjennem Stillehavet i nærheden at' Ladronerne. Hvis den Darvvinsk© 

 teori for koraløers dannelse er paalidelig, er der imidlertid e.n mulig- 

 hed for at vi her, af aarsager, som deit ikke er nærværende hypoteises 

 sag at paavise, har at gjøre med en mere end almindelig omfattende 

 nivaaforandring, der efterhaanden har bragt den her beliggende 

 tetra,ederkant til at forsvinde under havfladen. Ved fremtidige, mere 

 omfattende dybdeimaalinger i Stillehavet vil det kanske kunne afgjøres, 

 om en saadan antagelse har noget for sig eller ikke. 



Trods de her omtalte svagheder, er Greens tetraederhypotGse den 

 enkleste og mest naturlige forklaring af forholdet mellem land og hav, 

 som for øieblikket eksisterer. 1 det store og hele tåget gir den fyldest- 

 gj ørende besked om de trei kjendsgjerninger, hvorfra den gaar ud : 

 fastlandenes og havenes antipodisk© beliggenhed, verdensdelenes tre»- 

 kanted© form og overskuddet af hav paa den sydlig© halvkugle. 



Jeg skal ikk© indlad© mig paa nogen nærmere kritik af hypotesen, 

 men der er et forhold, hvorpaa jeg samtidig for egen regning vil hen- 

 lede opmerksomheden. Læserne har vistnok alle lagt merk© til, hvor- 

 dan detaljer i et landskab flere gang© kan gjentag© sig. Ved at reis© 

 indover en fjord ser man f. eks. ofte, hvordan flere næs eller flere bug- 

 ter af noget nær samme form følger efter hverandre. Det er en række 

 saadanne gjentagelser i større maalestok, som jeg har søgt at antyde i 



