4 
var, og jo mere af solen der var formørket, desto større var variatio- 
nerne. I Constantine, hvor formørkelsen var total, varierede tempera- 
turen 59, i Paris, hvor kun */s af solen var formørket, og hvor himlen 
den meste tid var overtrukken, kun 19. I Perpignan faldt temperatu- 
ren umiddelbart ved jordens overflade godt 20" i løbet af 11/9 time; 
i 8 meters høide fra jorden faldt den kun 4" i samme tid. Den 
største variation i fugtighedsgraden, der foreligger, er 27 % 1 Algier. 
Paa de færreste steder har der vist sig forandringer i barometrets 
gang, og hvor der har været nogle, dreier det sig kun om nogle faa 
tiendedele af millimetre. 
Vindens retning og styrke forandrede sig ligeledes kun lidet. I 
Constantine undergik vindretningen dog en ret betydelig forandring, 
idet den til at begynde med var sydvest, dreiede derpaa gjennem syd, 
øst og nord til nordvest, for derpaa straks efter formørkelsens slutning 
atter at være sydvest. I Perpignan var vindretningen uforandret, hvor- 
imod vindhastigheden, der før og efter formørkelsen var 4 meter pr. 
sekund, under formørkelsen kun var knapt 1 meter pr. sekund, I 
Mantoche forøgedes vindstyrken lidet. 
Noget af det interessanteste, meteorologerne havde at iagttage, 
var de mørke skyggestriber med mere eller mindre lyse mellemrum, som 
kort før og efter totaliteten bevægede sig henover jorden, paa mure 
o. 1, Hvorledes disse skygger fremkommer, er man ikke helt paa det 
rene med, og der hersker flere teorier. Man har ment, at de skal 
skyldes en bøining af solstraalerne om maaneranden, naar solskiven for 
størstedelen er dækket. Denne teori har den amerikanske professor 
Cleveland Abbe dog omstødt derved, at hvis striberne skyldes lys- 
bøining, der altsaa vilde bevirkes af maanen, vilde de bevæge sig hen- 
over jorden med en hastighed lig hastighedsforskjellen mellem jordens 
rotationsbevægelse og maanens bevægelse om jorden, hvilket er en 
hastighed af tilunærmelsesvis 1 mil pr. sekund, men det viser sig, at 
de kun bevæger sig nogle meter i sekundet. Abbe betragter nærmest 
striberne som et interferensfænomen, fremkommen ved solstraalernes 
brydning i en ikke ensartet atmosfære. At de skyldes atmosfæren, 
tyder dette paa, at de bevæger sig i vindens retning og med vindens 
hastighed. Enhver liden luftmængde virker som et tarveligt prisme. 
Lysstraalerne, der gaar herigjennem, brydes, og den atmosfæriske 
masse kaster en skygge, bestaaende af striber med hvide mellemrum, 
ligesom et prisme eller en linse gjør det. Fænomener af samme art 
OR 
