25 
vævet, hvor det sammen med de i vandet opløste næringsstoffe blir bear- 
beidet, mens den overflødige del fordamper som rent vand gjennem 
bladets spaltaabninger. Vandets vandring gjennem karbundterne sker 
ikke, som man skulde antage paa grund af kapillariteten, men det er 
særegne celler som bevirker det. Disse celler omgiver karbundterne 
som med en skede, og de maa betragtes som osmotisk virkende appa- 
rater. Naar cellerne er overfyldte med vand, presser de det ind i 
karrene gjennem de fine membraner i karvæggen, har de derimod tabu 
sit vand og derfor er slappe, suger de vand til sig fra karrene. Det 
første sker, naar karskeden er bleven tilført rigeligt med vand fra 
naboskabet, altsaa særlig i rødderne, det andet sker derimod, naar 
andre celler har suget vandet fra karskeden, altsaa særlig i de transpi- 
rerende blade. Med hvilken kraft begge disse kræfter virker kan vi 
vanskelig gjøre os nogen forestilling om. Vinstokkens rodtryk har man 
fundet at maale et kviksølvtryk paa indtil 107 cm. Hos nogle trær 
har man ved hjælp af manometer bestemt den sugekraft, som udgaar 
fra de transpirerende blade, til et kviksølvtryk paa 76 cm. Begge disse 
kræfter understøtter hinanden i sine virkninger, og de er det, som 
særlig betinger, at vandet og dets næringsstoffe kan stige op i planten. 
Den vei, som man var henvist til, naar man kunstigt vilde ernære 
en plante, var at tilføre denne vandstrøm næringsstoffene direkte. 
Man borede derfor først huller i stammen og bragte ind i dem rene 
næringssalte.. Som man kunde vente, var dog resultatet alt andet end 
gunstigt, ja, det viste sig endog, at en saa høi koncentration af nærings- 
stoffene var den rene gift for planten. Derpaa forsøgte man at bringe 
ind i hullerne næringsmidlerne i de samme sterkt fortyndede opløs- 
ninger, som planten pleier at optage, altsaa i 1—2 gram paa 1000 gram 
vand. Men heller ikke disse forsøg svarede til forventningen, da plan- 
ten kun langsomt og i yderst ringe mængde optog i sig næringsopløs- 
ningen. — Først da man opnaaede at spærre luften ganske ude fra 
hullet, fik sugekraften virke tilfredsstillende, og man kunde uden van- 
skelighed tilføre planten næringsopløsning i tilstrækkelige mængder. 
Til dette øiemed betjente man sig af et messingrør af 14—2 em. 
diameter og med skarpsleben rand i den ene ende. Røret blev drevet 
ind i barken og ved hjælp af et vandtæt klæbestof fastkittet til den. 
Den anden ende af messingrøret blev lukket med en kork, hvorigjen- 
nem der lufttæt førtes en bor. Midt paa røret fastloddedes der, lodret 
paa det, et andet rør, som kunde lukkes med en krane. Fra den frie 
