41 
i 1880 meddelte, at spidsen af græsspirers blade var særdeles ømfindt- 
lige for lyspaavirkninger og meget let bøiede sig mod lyset. Man 
mente, at man hos dem skulde finde særlige indretninger til at for- 
nemme lyset med, altsaa et slags sanseorganer. Noget som helst, der 
kunde tydes som saadant, kunde man imidlertid ikke finde. 
Som vi har fremhævet, maa imidlertid evnen til at fornemme lysets 
retning være tilstede, og den bekjendte tyske botaniker Sachs mente, 
at planterne opfattede den direkte, at altsaa lysretningen paa en mere 
eller mindre mystisk maade direkte skulde paavirke bladene, saa at 
de stillede sig lodret paa dets retning. Det vil let forstaaes, at dette 
igrunden ikke er nogen forklaring, men at det kun er en omskrivning 
af fænomenet i dunkle og ubestemte udtryk. Hans opfatning har da 
heller ikke faaet nogen synderlig tilslutning Ved en ,forklaring" af 
et fænomen vil vi jo helst forstaa dets Lenførelse til forskjellige paa- 
tagelige aarsager. Vi vil undersøge, om der er noget i bladets byg- 
ning, som gjør det skikket til at fornemme lysretningen, noget som 
altsaa kan virke som et slags, om end primitivt sanseorgan. Kan vi 
paavise noget saadant, maaske ogsaa eksperimentelt vise dets virkning, 
saa er der god grund til at antage, at det er disse indretninger, som 
er de ledende for planternes bevægelser. 
Først maa vi imidlertid kaste et kort blik paa den indre bygning 
af et blad, eller nærmere bestemt den del, som vi kalder bladkjødet, til 
forskjel fra bladribberne. 
Bladkjødet bestaar af bløde, korte celler, som er ordnede i flere 
lag. Paa oversiden er der et lag med flade, klare, gjennemsigtige 
celler, der tilsammen danner, hvad vi kalder, overhuden. De ligger i 
et enkelt lag, indeholder ikke bladgrønt, og er derfor gjennemsigtige, 
men er fyldte med saakaldt cellesaft, som mest bestaar af vand. Om- 
kring indsiden af disse overhudceller ligger der et tyndt lag med proto- 
plasma. 
Under overhuden kommer en rad med tætstaaende celler, fulde af 
bladgrøntkorn; da disse celler er langstrakte og staar lodret mod 
overfladen, som plankerne i et stakit, har man kaldt dem for palissade- 
cellerne. Under dem kommer igjen en del mere løst sammenhæn- 
gende og uregelmæssige celler, ogsaa fulde af bladgrønt, og paa under- 
siden kommer atter et hudlag af enkelte celler, som dog skiller sig 
fra dem paa oversiden derved, at der mellem dem er fuldt af fine aab- 
ninger, som giver luften adgang til det indre af bladet. Den yderste 
