42 
væg af de celler, som danner hudlaget, er baade paa over- og paa 
undersiden tykkere end de øvrige vægge; især er dette tilfældet med 
oversidens ydervæg. 
Vi har altsaa seet, at bladpladen er istand til at opfatte lysstraa- 
lernes retning og indstille sig efter den. I hvilke af dens cellelag er 
det nu, hvor vi kan tænke os, at denne opfattelse sker? Det ligger 
nærmest at fæste opmerksomheden ved oversidens gjennemsigtige 
hudlag, hvor lysstraalerne direkte kommer, hvor de altsaa er sterkest, 
og hvor deres retning endnu er uforandret. Længere inde i bladet 
blir lyset meget snart svagt, fordi det optages af bladgrøntkornene, og 
der blir desuden dets retning mere ubestemt, idet det gjennemgaar en 
gjentagende brydning og reflektion gjennem cellevægger og luftfyldte 
rum. 
Findes der da forhold ved overhudcellerne, som skulde kunne 
bevirke en ,fornemmelse" af lysretningen? 
» y 
Fig. 1. Overhudscelle med underliggende pallisadeceller af gjøkesyre; det prik- 
kede er bladgrøntkorn. (Efter Haberlandt). 
En nøiagtig undersøgelse af disse celler viser nu, at det i virke- 
ligheden forholder sig saa. 
Skjønt et blads overflade i det hele taget er glat og jevn, saa er 
dog de enkelte celler, som danner overhuden, oftest mere eller mindre 
buede udad. Fig. 1 viser saaledes en celle af overhuden af den almin- 
delige gjøksyre (oxalis acetocella), en plante, hvis blade er meget øm- 
findtlige for paavirkning af lys. Mens de om dagen er oprette og 
omtrent horisontalt udbredte, saa hænger de om natten lodret ned. 
Men da en saadan celle er fyldt med vand, saa vil den virke paa samme 
maade som et brændglas; de lysstraaler, som falder paa overfladen, vil 
brydes saaledes, at de danner en bundt som tilspidses kegleformet 
nedad mod cellens bund. Fig. 2 viser skematisk, hvorledes lysets 
gang vil være i en saadan celle. I midten af cellens bund vil der 
være en flade, hvor lysstraalerne samles, og denne flade vil blive ster- 
kere belyst, men omkring den vil der være en ring, som blir mørkere. 
