HL 
i et dyrisk øie. Saadanne indretninger opfylder naturligvis sin opgave 
bedre end den enkle vandfyldte celle. 
Det er især tropiske planter, som kan opvise mange variationer i 
denne henseende; men vi kan ogsaa blandt vore hjemlige planter ial- 
fald finde ét eksempel derpaa. Mellem krat og paa skovenge vokser der 
hist og her i den sydøstlige del af landet en stor blaablomstret klokkeart, 
henved en meter høi, campanula persicifolia. Dens blade 
viser sig udpræget lysvendende, især paa de eksemplarer, som vokser 
i skyggen. Ved undersøgelse finder man et sterkt lysbrydende, iinse- 
formet legeme under overhudscellernes ydervæg; det bestaar væsentlig 
af kisel og er egentlig et omvandlet haar (se fig. 4). Disse celler 
findes kun i en smal rand langs kanten af bladet; men de øvrige celler 
Fig. 4. Overhudscelle af campanula persicifolia. 6 lysbrydende linse, forstørret 
ca. 750 gange. (Efter Haberlandt). 
har udbuede vægge og er saaledes ogsaa istand til at fornemme lys- 
retningen. 
Af de talrige variationer, som de tropiske planter udviser, skal 
vi kun nævne et par, som kan tjene til at vise den mangfoldighed af 
midler, som planterne benytter for at opnaa det samme maal. Mellem 
de almindelige, flade overhudceller paa fittonia verschaf- 
feltii, en plante fra Peru, som er temmelig almindelig dyrket i 
drivhuse, findes der enkelte store, fremstaaende. Øverst paa denne 
celles top har der udviklet sig endnu en linseformet celle, som er 
fyldt med vand, der imidlertid ved opløst garvesyre er noksaa sterkt 
lysbrydende (se fig. 5). Ved denne celle dannes en meget skarpt 
begrænset lyskegle, som falder paa den store overhudscelles bund. 
Disse store celler forekommer som nævnt indimellem mindre, flade, 
men der er dog saa mange som et par hundrede af dem paa hver kva- 
dratmillimeter. 
