bl 
er skiftet, frigjøtes den unge ekstremitet. Denne er forøvrig paa dette 
tidspunkt adskil lg mindre end de normale lemmer, men tiltager i stør- 
relse med hvert hudskifte. 
Ganske eiendommelige er de lemlæstelser, som mange græshopper, 
saavelsom enkelte sirisser bibringer sig under fangenskab. Straks 
man fakker dem, bider de uden betænkning sine forben tvers af. 
Hos løvgræshopper, der holdes indespærrede, har man flere gange 
lagttaget, at de langsomt og med tilsyneladende ligegyldighed opspiser 
sine ben, egskeden og endogsaa bagkroppen. De forraader under 
denne ,autofagi" eller selvopæden ikke den ringeste smerte, som 
Riggenbach skriver. Tvertom, benene tygges med en ,sand pas- 
sion". Ikke før ophører de med sit ødelæggelsesverk, før døden ind- 
træder. Hvad der driver dyret til denne besynderlige handling, er 
ikke godt at forstaa. Uvilkaarlig maa man tænke paa Røselmanns 
ord i Wilhelm Tell ,før dø, end leve i svendetjeneste !* 
Om myrer og termiter er det bekjendt, at hannerne og hunnerne 
umiddelbart efter endt bryllupsudflugt frigjør sig fra sine vinger, som 
vilde være til hinder for dem under deres fremtidige levesæt. 
Før vi forlader arthropoderne, maa vi dog omtale den udsprøit- 
ning af blod, som mange insekter iverksætter, for at værge sig mod 
fiender. Ved at sammenpresse bagkroppen øges blodtrykket i den 
grad, at overhuden sprænges paa bestemte steder, og blodet sprøites 
ud indtil en halv meter henimod angriberen. 
Tager vi nu for os bløddyrene (molluskerne), ser vi, at mange 
cephalopoder har evnen til at skille sig ved sine fangarme eller ten- 
takler, navnlig blækspruten octopus difilippi, der findes almin- 
delig i Neapelgolfen, og efter Yattas og Riggenbachs iagt- 
tagelser i særlig tydelig grad fremviser dette fænomen. Selv afskaarne 
tentakelkranse autotomerer fremdeles. De ofrede fangarme regenereres 
i kort tid. Hos en anden blæksprut (octopus vulgaris) bemerkede 
Eisig autofagi paa samme vis som hos de ovenfor omtalte græshop- 
per. I fangenskab opæder blækspruterne ofte sine tentakler. 
Et af de mest typiske tilfælde frembyder den store, marine nøgen- 
gjællede snegl tethys leporina. Dyret bærer paa sin ryg et 
antal livlig farvede, store papiller, som er de paa forhaand givne 
angrebspunkter for alle fiender. Da disse vedhæng dog allerede ved 
ubetydelig pirring løsner sig ved at der trækkes i dem eller ved brud, saa 
lykkes det som oftest dyret at undkomme ved at skille sig ved en eller 
