53 
organer, f. eks. mundaabningen i flere udgaver, saa at de senere 
delingsstykker allerede paa forhaand er udrustede for en selvstændig 
levevis. Ogsaa de fuldmodne leds afsnøring hos bændelormene kan 
man opfatte som en i forplantningens tjeneste staaende autotomisk akt. 
Et enestaaende forhold udvises blandt traadormene (nematoderne) 
af hunnen til den hos humler snyltende, merkværdige sphaeru- 
laria bombi. —=Efterat parringen er foregaaet, krænger nemlig 
dyret sin vagina ud, ind i hvilken da saavel livmoderen som de befrug- 
tede eg samt eggestokken og tarmen vokser. Ormens egentlige legeme 
skrumper sammen og hænger kun som et lidet appendiks til vagina, 
hvorpaa det efter nogen tids forløb afkastes fuldstændig. 
Snorormene (nemertinerne) er i høi grad ømfindtlige overfor alle 
forstyrrelser. De falder ligesom turbellarerne i smaastykker, selv ved 
en let berørelse, saa at det er yderst vanskeligt at faa hele eksemplarer 
af dem. Ogsaa her skal brudstykkerne under gunstige betingelser 
kunne udvikle sig til nye dyr. Holder man nemertiner i akvarium, 
kan man ofte iagttage, at dyrene, naar vandet er bleven raaddent eller 
de i det hele taget ikke befinder sig vel der, simpelthen vrænger sig, 
saa at tarmens indre flade kommer til at ligge udenpaa. 
De fleste kjender vel ialfald enkelte af den store mængde auto- 
tomiske tilfælde hos ringormene eller anneliderne. Det almindeligste 
eksempel har vi hos medemarken (lumbricus agricula), der ved 
beskadigelser saavelsom ved kemisk pirring kan dele sig i smaastykker. 
En af dette forfulgte, harmløse og nyttige dyrs bitreste fiender, er det 
store tusindben (geophilus longicornis). Stadig er denne 
paafærde efter medemarken, og har tusindbenet grebet den, kommer 
den stakkels medemark ikke helskindet derfra. Den har da ingen 
anden udvei end sin evne til autotomi, som hjælper den til at redde 
halvdelen af kroppen og hele livet. 
Vi maa, naar talen er om ormene, heller ikke glasmme den saa- 
kaldte paloloorm, der spiller en betydningsfuld rolle som næringsmid- 
del for øbeboerne i sydhavet. Aar efter aar viser der sig uhyre skarer 
af denne orm ved den samoanske kyst i oktober og november, dagen 
før det sidste maanekvarter. Allerede før dagens frembrud viser de 
første forløbere sig, og naar solen rinder, er hele havet, saalangt øiet 
naar, bedækket med dem, saa at sjøen faar ,et mere fast end flydende 
udseende.* Det var i lang tid paafaldende for naturforskerne, at alle 
ormene manglede hoved. Nyere undersøgelser har da vist, at denne 
