68 
er SW. Bemerkelsesværdig er dog, at W er herskende vind i Kristians- 
sund i april og mai, i den aarstid altsaa, da vegetationen spirer 
(Mohn: Klima-Tabeller. IV. Chr. Vid. Selsk. Skrifter. I. 1898. 
No. 2). Ryggene viste i ethvert tilfælde en paafaldende forskjel mellem 
vindsiderne, som vendte mod vest, og læsiderne mod øst. Et skema- 
tisk snit gjennem tre rygge sees fig. 7, en skisse af en enkelt ryg 
fig. 8. Mod vest viste ryggene hyppige snitflader. Mostorvens var 
brune, skogtorvens sorte; da den sidstnævnte slags torv tæres lettest, 
var mostorvlaget gjerne lidt udoverbængende. Den friske mose, der 
forresten paa dette sted optraadte mere i uregelmæssige puder langs 
ryggens overdel end i vel udprægede tuer, viser ofte brune ,saar* 
eller snitflader, hvor den er døet ud og er begyndt at destrueres. 
Ryggenes skraaning mod øst er forholdsvis langsomt hældende, og der 
vokser paa den lyng, saavel røslyng som klokkelyng. Staar man vendt 
mod øst og ser bortover myrterrænet, er det mørkt af alle snitfladerne. 
Snur man sig om, saa man har alle de bevoksede skraaninger mod sig, 
viser terrænet sig jevnt grønagtigt; de enkelte rygge udhæver sig da 
meget mindre fra hverandre. 
Det er en bekjendt sag, at ved havkyster, udsatte for blæsten ind 
fra sjøen, har trær og større buske en hældning ind mod land. At det 
samme er tilfældet med lyng, er maaske lidet paaagtet. Her ved 
Vevang er det dog et vel udpræget forhold, at lyngen vokser med 
sine stammedele liggende mod øst. De unge skud er oprette, hvorfor 
man vanskelig lægger merke til voksemaaden, før man rykker i lyngen. 
Da jeg paa Smølen kom til at omtale denne iagttagelse for folk, fortalte 
man mig, at en gammel mand, der gik med posten, skulde have berettet, 
at han kunde bruge lyngen til at orientere sig efter i taage. Paa et 
strøg ved Vevang, hvor der havde gaaet en brand henover marken, 
