(6 
ligt, at den er indført fra Skotland. Det er efter de seneste 
forskninger ogsaa sandsynligt, at sygdommen er indført allerede 
i vikingetiden. Om sygdommens gang efter dens indbringelse ved 
vi selvfølgelig heller intet, vi ved kun, at der i det l13de aar- 
hundre oprettedes en del hospitaler paa forskjellige steder i landet 
til optagelse af spedalske. Dette var det samme, som skede ellers i 
Europa; der kaldtes hospitalerne efter St. Lazarus, her i norden 
derimod efter St. Georg eller Jørgen. Der var nu imidlertid en 
forskjel paa fremgangsmaaden overfor de spedalske ellers i Europa 
og her i landet; hist fastsattes meget strenge og man kan sige inhumane 
bestemmelser, idet den spedalske, naar hans sygdom var fastslaaet, i 
bogstavelig forstand udvistes af det menneskelige selskab; der fore- 
toges en fuldstændig begravelsesceremoni, læstes begravelsesmesse 
over ham, og saa indbragtes han i et Lazarushus og maatte efter 
den tid ikke have anden omgang med mennesker end at tigge om klær 
og mad; naar han gik ude for at tigge, maatte ban bruge en skralde 
for at melde sin ankomst og maatte aldrig staa paa vindsiden af den, 
han talte med, men altid paa læsiden, at ikke smitten skulde blæse 
fra ham til nogen anden. Dette viser tilfulde, hvilken skræk man 
havde for sygdommen, og disse strenge forholdsregler bar ogsaa frugt, 
idet spedalskheden er omtrent forsvundet fra Europa paa nogle faa 
steder nær, og som vi nu med sikkerhed tør slutte som følge af den 
strenge afsondring. Her i Norge har man neppe nogensinde faret 
saa haardt frem mod de spedalske. Det norske folk har vel før i 
tiden, ligesom nu, nødigt villet krænke syge medmenneskers følelser 
ved at slaa haanden af dem i deres elendighed; det tør nok være, at 
grunden hertil ogsaa for en del har været folkets sterke skjæbnetro; 
naar det er ,so laga”, saa bøier man sig derfor og mener, at der 
intet er at gjøre; men jeg ved af egen erfaring, at der for tiden ogsaa 
stundom ialfald er en dyb følelse, som hindrer folk fra at opgive sine 
nærmeste. Jeg har saaledes en gang hørt en ung egtemand, der 
havde en knudet spedalsk, fælt udseende egtefælle, som han ikke vilde 
skilles fra, sige: ,Ho he daa altid vore so snill, eg kan ikje sleppa 
henne fraa meg". Da der ingen børn var, vilde det jo have været 
meningsløst grusomt at holde paa adskillelsen, naar manden vilde løbe 
risikoen at blive smittet. 
Som følge af det her paapegte, har spedalskheden ikke svundet i 
Norge, men har holdt sig og kanske eller rimeligvis tildels tiltaget. 
