89 
levninger af forhistoriske dyr, og som er saa sterkt gjennemtrængte af 
organisk substans, at de, naar de knuses, udbreder en afskyelig stank. 
Det er de saakaldte bituminøse skifere, stinkkalk og stinkskifer. Naar 
de ophedes i lukkede kar og destilleres, afgiver de petroleum. Ogsaa 
her ligger den slutning nær, at bitumengehalten eller oljegehalten 
skriver sig fra sønderspaltningen af de dyrelegemer, som engang 
fandtes i skallerne, men som nu er forsvundne. 
Saadan stinkkalk og stinkskifer er vidt udbredt over jorden, og 
kan vel have bevirket dannelsen af uhyre mængder af petroleum. Er 
stinkkalken meget finkornet og homogen, anvendes den meget til asfal- 
tering af gader. Efter at den er bleven finmalet, stampes den med 
varme valser paa veilegemet, hvorved den paa grund af bitumengehal- 
ten igjen blir sammenpresset til en fast og haard masse. I storbyerne 
kan man se mange gader, som er blevne asfalterede paa denne maade. 
Saadan jevnt, finkornet sten giver imidlertid kun en svag anelse om 
forholdet, man finder nemlig i dem kun yderst faa dyrelevninger, hvis 
legemer naturligvis ikke har været istand til helt at gjennemtrænge 
stenen med bitumen eller kulvandstoffe. Man mente derfor, at bitu- 
menet udenfra var trængt ind i stenen; ved denne forklaring blev 
imidlertid det spørgsmaal aabent, hvorfra det var kommet. End- 
videre har ofte denne bergart en saa tæt, fast struktur, at det vilde 
være vanskeligt at forstaa, hvorledes bitumenet kunde være trængt ind 
i en saa fast masse. 
Teorien om, at petroleum skulde være dannet af dyrelevninger, 
fik en god støtte i, at det lykkedes kemikeren Engler i Karlsruhe, 
kunstigt at fremstille petroleum af dyrelevninger i sit laboratorium. 
Herved blev det i det mindste paavist, at petroleum kan skylde 
dyrelevninger sin dannelse. Senere fremsattes der imidlertid mod 
denne teori en anden hypotese. To kemikere, Kråmer og Spil 
ker, havde uddestilleret af havslam et voks, som ved videre omdan- 
nelser og destillationer gav en olje, som lignede petroleum. Dette 
voks kaldte de ,algevoks*, de troede nemlig, at de i det benyttede 
slam havde for sig en ophobning af smaa planter, alger, som i millioner 
og atter millioner lever i vandet. De troede særlig, at de havde at 
gjøre med en aflagring af hine smaa, med kiselpanser forsynede alger, 
de sirlige diatoméer, som i levende live har noget olje i sit legeme. 
Læseren kjender muligens denne ,diatoméjord* bedst under navnet 
»kiselgur*, der bruges i store mængder ved dynamitfabrikationen. Da 
