112 
Det er tvilsomt, om taarnet fra først af tjente som fyrtaarn eller 
kun som sjømerke og vagttaarn; men man tror, at begge dele har 
været tilfælde. Veitmeyer mener forøvrig, at det først har fun- 
geret som fyrtaarn i det første aarhundrede efter Kristus. Man er 
heller ikke enige om, hvorledes lyskilden var indrettet. Den før 
nævnte autoritet Adler antager, at der anvendtes stenolje, der var 
let at forskaffe fra Sicilien, Det døde Hav eller Babylon, og som brænd- 
tes ved kransformig anordnede væger; andre mener, at der brændtes 
en aaben ild ved træ, gjennemtrukket med harpiks. Adlers anta- 
gelse synes at have mest for sig, da den stemmer med en arabisk beret- 
ning om, at man paa den side af laternen, hvor lys ikke behøvedes, 
anbragte et metalspeil. Om taarnets historie heder det hos Adler: 
I den alexandriske krig, 47 f. Kr., erobredes Pharusfæsningen af 
Caesar og maatte senere forsvares af ham. Derved led taarnet stor 
skade, hvilken dog, paa Cleopatras befaling blev udbedret. 
I det 5te aarhundrede e. Kr. begyndte taarnet at forfalde, og der 
fulgte da omkring aar 500 en omfangsrig restaurering under den 
byzantinske keiser Anastasios I (491—510). 
I aaret 641 erobredes Alexandria af araberne. Fyret var endnu 
i funktion, og der anvendtes dengang træ, gjennemtrukket med beg, 
til belysningsmateriale. 
8890 blev taarnet restaureret af Abul Gais Hamaruja, efterat 
det delvis var sunket i ruiner. Det fik da efter Masudi følgende 
udseende : 
Paa en firkantet underbygning (af gammel dato), bestaaende af 
hvide, med bly sammenkiitede stenkvadere, hævede der sig, omgivet 
af en platform, en ottkantet, halvparten saa høi overbygning af tegl- 
sten og gips, og paa dennes platform igjen en runddel, der kunde besti- 
ges ved et rækverk. Som man ser, er de to overbygninger paa de 
indre mure af det gamle taarn paabyggede af et senere materiale, mens 
de nedstyrtede ruiner sandsynligvis er faldt i havet eller bleven kastede 
deri for at modarbeide underindsig af vandet. Tillige synes kun den 
nederste afsats af det gamle bygverk at staa, da taarnet i arabertiden 
var kun 85 m. høit. Ved et jordskjælv styrtede i aaret 955 det øvre 
stokverk atter sammen; sandsynligvis blev det snart efter gjenop- 
bygget. 
Efter E.drisi (1099—1i164), som senere saa taarnet, trak dette 
sig nu altid mere og mere sammen fra den midtre platform til toppen. 
