114 
dreiede sig om mindre betydelige bygverker. Man kan dog ikke, som 
Veitmeyer og andre deraf drage den slutning, at der ikke eksiste- 
rede fyrtaarne ved kysten før efter Kristi fødsel. 
Gaar vi nu over til romertidens taarne, saa kan vi med en gang 
fastslaa en regelmæssig tilbagevendende grundform i deres bygnings- 
maade. Dette er det at henimod toppen i størrelse aftagende (gjerne 
3—4) stokverk byggede taarn. Disse taarn-etager er da af forskjelligt 
«UN Al 
ST AASSEE V 
RAN AN) 
Fig. 2. Romersk fyrtaarn. Efter antike fremstillinger. 
grundrids, firkantede, ottekantede eller runde, ialmindelighed med lod- 
rette, sjeldnere med skraa ydervægge. Da erfaringen jo ogsaa maa have 
lært de gamle, at forvitringen af murverket indtræder hurtigere ved 
skraa end ved lodrette mure, saa er disse sidste de almindeligste. Paa 
fig. 2 er denne grundform for det romerske fyrtaarn gjengivet efter 
antike mynter og reliefs. Afvigelsen fra dem synes mere at have været 
indskrænket til de under græsk kultur staaende egne (fig. 3), og det 
lader sig herved let forklare, at det alexanarinske fyrs (Pharus') for- 
billede kunde udøve en umiddelbar indflydelse. Om belysningens art 
