Mindre meddelelser. 
Eolither. Før menneskene kom saa vidt, at de tilhuggede stene 
for at anvende dem som redskaber, nøiede de sig med at benytte stene 
af passende form uden videre bearbeidelse. Nogle stene kunde gjøre 
nytte at hamre eller dunke med; andre brugte menneskene at grave 
med, navnlig naar de skulde søge efter spiselige rødder; de havde 
jo ikke haarde klør som de gravende dyr. En opgave, som ogsaa 
hyppig kom igjen for dem, var at faa hul paa dræbte dyrs hud for at 
komme til indvolde og kjød; til dette brugtes en eller anden slags 
skarp stenkant eller spids, hvormed man kunde skjære eller bore. Den 
tid, da menneskene kun betjente sig af saadanne naturstene, kaldes den 
eolithiske og stenene selv eolither. Den begyndte antagelig i tertiær- 
perioden; men mest kjendt er den efter nyere undersøgelser fra den 
milde tid mellem den formodede anden og tredie istid. I den følgende 
milde tid mellem den tredie og fjerde istid tog menneskene fat paa 
at tilhugge stenene i bestemte former, dermed tog den palæolithiske 
tid eller den gamle stenalder sin begyndelse. Da endelig den sidste 
istid var forbi, havde menneskene gjort videre fremskridt; fra da af 
regner man den nye stenalder. Det er den, vi kjender i Skandinavien 
og deler i ældre og nyere skandinavisk stenalder. 
Folitherne er det ikke ganske let at skille fra almindelige stene; 
man har jo ikke andet at holde sig til end de ar, de har faaet ved 
at splinter er slaaet af ved brugen, og ar kan jo stene faa uden men- 
neskenes medvirken, f. eks. ved at tumle ned ad en skrænt eller ved 
at rulle i en elv. Man maa følgelig være meget forsigtig, naar man 
vil bestemme stene som eolither. En rundagtig sten viser sig f. eks. 
at være en eolith, naar den er af passende størrelse til at gribes med 
haanden, og den paa et bestemt sted har en hel del ar efter stød, 
mens den ellers er uskadt. 
Merkelige studier over eolither har man faaet i den senere tid 
fra Nildalen ved Theben, hvor den bekjendte reisende G. Schwein- 
furth har indsamlet dem i tusenvis (Zeitschrift f. Ethnologie 1904, 
s. 766). Det er af betydning, at disse stenredskaber er ophobede i 
store mængder netop paa bestemte steder, hvad der er et bevis for, 
at de skriver sig fra verkstedsfund og ikke er tilfældige naturfore- 
komster. Heldigt er det ogsaa, at der umiddelbart sammen med dem 
forekommer ubearbeidede stene, som de bestemt adskiller sig fra ved 
brugsmerkerne. 
Dengang, det eolithiske menneske levede ved Theben, var dalen 
der, som det synes, en indsjø, paa hvis bredder beboerne holdt til. 
Den stenart, som anvendtes, var en flintart af tertiær alder. I de 
gruslag, som afvekslende meu kalklag afsattes ved og i sjøen, er det, 
eolitherne ligger.” Senere har Nilen og bifloder gravet sig gjennem 
afleiringerne, saa de nu danner en indtil 65 m. over Nilen hævet ter- 
rasse langs dalsiderne. Ved flodernes gravende virksomhed er en 
mængde af eolitherne skyllet fri, og de fleste har Schweinfurth ind- 
samlet paa nyt leiested. 
