Lidt om myggene og deres udvikling. 
Af 0. J. Lie-Pettersen. 
Det er en lun foraarsaften. Vi befinder os ved et lidet ferskvand, 
hvis bredder er omkrandset af blomstrende siljer, hvorfra en dæmpet 
summen lyder ned til os. Det er de flittige bier og humler, som ved 
skinnet af den synkende sol, henter sine sidste dagsportioner i de 
gule rakler. Snart ser vi dem stryge lavt henover de fugtige enge, 
for belæssede med nektar og blomsterstøv at søge tilbage til sine 
nyanlagte reder. Men just som disse dagens travle insektskarer er 
ifærd med at indstille sin virksomhed for at søge hvile og skjul for 
natten, kommer andre af disse vevre smaaskabninger frem og begynder 
sit liv. Matgraa aftersommerfugle kaster sig med svaiende flugt ud 
fra sine smuthuller og vakler som faldende papirstykker gjennem den 
stille aftenluft, det er foraarets maalere, som nu begynder sin flugt. 
Og snart faar vi merke, at ogsaa andre vingede væsener er kommen 
i bevægelse, en svag pibende summen lyder omkring os, lige nær ved 
vort hoved, og et øieblik efter fornemmer vi et intenst smertefuldt stik 
i ansigtet. Det er som om en fin, spids naal er trængt igjennen: 
huden, og vi tager os hurtig til det smertende sted og merker, at vi 
holder et lidet spinkelt insekt mellem vore fingre. Da husker vi, at 
de herlige lune vaaraftener ogsaa er myggenes tid. Som lette taage- 
flekker ser vi deres dansende skarer svæve over engene, snart stigende, 
snart sænkende sig alle paa en gang, ligesom efter aftale eller paa 
givne tempo. Forlængende sig til lodrette søiler eller klumpende 
sig sammen til næsten kugleformede, taagelignende masser, hvis 
enkelte elementer svirrer om hinanden i hvirvlende runddans, bølger 
sværmene op og ned som smaa støvskyer i den herlige aftenluft. 
Men gjennem sværmene skjærer flaggermusene lynsnart med 
opspærret mund; med ilsomme vendinger krydser de frem og tilbage 
Naturen 1906. 9 
