131 
Er end den sydlige del af vort land for størstedelen forskaanet 
for myggeplagen, saa griber den til gjengjæld i de nordlige landsdele, 
og særlig i Finmarken, temmelig dybt ind i befolkningens hele liv. 
For myggene flygter finner og rener ned fra fjeldene og ud af skogene, 
og drager ned til Ishavets kjølige bredder, for der at søge svaling og 
fred for sine plageaander. Skog og fjeld rømmes; thi for mennesker 
og dyr er myggesværmene lige uudholdelige, og skal naturforskeren 
eller den reisende færdes her i den varme aarstid, maa han ruste sig 
med et godt myggenet, og endda kan reisen blive ham plagsom nok, 
særlig om han hører til de følsomme og irritable naturer. 
At man imidlertid paa fjeldstrækningerne i det sydlige Norge 
undertiden kan træffe ret anseelige myggesværme, har vel en og anden 
af dem, som har færdes i vore høifjeldstrakter, af og til erfaret. Paa 
Viksfjeldet mellem Sogn og Voss traf saaledes nærværende forfatter 
i juli 1892 en sværm af ganske betydelig størrelse. Som en sky eller 
taagebanke laa den over en liden dalsænkning, som var aldeles fyldt 
af de tæt sammenpakkede masser, gjennem hvilke solen kun skinnede 
mat, rødlig. Sværmens udstrækning kan anslaaes til over 100 meter. 
At passere gjennem en saadan myggesværm er ingen ublandet for- 
nøielse. Skjønt min reisefælle og jeg havde dækket hænder og ansigt 
temmelig omhyggelig, og skjønt vi løb, alt det vi orkede, gjennem 
masserne, slap vi ikke fra det uden adskillige stik, og uden de nævnte 
forholdsregler vilde sværmen neppe have kunnet passeres af noget 
menneske. 
Af det foran nævnte vil det formentlig være fremgaaet, at myg- 
genes ringe kropsmaal ikke staar i noget rimeligt forhold til deres 
store betydning for menneskene; paa dem passer altsaa den bekjendte 
sats: ,smaa aarsager, store virkninger", i en ganske fortrinlig grad. 
Flere af vore hjemlige arter har en længde af kun 14 til nogle faa 
millimeter, de to bedst kjendte og almindeligste arter af slegten culex, 
c. pipiens (fig. 1) og c. annulatus, er henholdsvis 6 og 9 mm., og kun faa 
af de egte myggearter naar synderlig langt udover 1 cm. i længde. 
De er slanke, smukt byggede insekter, med lange, yderst tynde ben 
og kun et par fuldt udviklede vinger. Istedetfor det andet vingepar. 
som vi oftest finder hos insekterne, findes et par større eller mindre 
kolbeformede, hevægelig indleddede vedhæng, de saakaldte sving- 
kolber, som under flugten er i stadig bevægelse. Efter undersøgelser 
af flere forskere, fungerer disse for dipterne eiendommelige svingere 
som retningsorganer, idet de dels tjener til at hæve og sænke dyret 
