149 
lavt, om sommeren meget høit, saa bredden af Yangtse veksler mellem 
50 og 100 meter. 
Denne flygtige skisse af den blaa flod giver et begreb om Yangtse- 
kiangs betydning, og denne vil komme til at blive endnu meget større. 
Den er ikke alene en udmerket vei, hvorpaa varerne kan befordres 
billig midt ind i Kina, men den flyder dertil gjennem landsdele, som 
paa grund af sin frugtbarhed hører til de mest søgte paa jorden. 
Kineserne kalder elven ligefrem den velgjørende flod. Den er dækket 
med flaader og baade, og selv dampskibe begynder nu at pløie dens 
vande. De skibe, der farter paa denne flod, maa tælles i hundrede- 
tusener. Ikke sjelden har man sammenlignet den med et hav, 
og det med ikke liden ret; thi flodbredden er flere kilometer kun en 
fortsættelse af kysten. Spør man efter dens farbarhed, saa er det 
altsaa tilfælde, at den kan passeres af dampskibe lige til .Kschang, 
det vil sige 1750 km. fra sjøen, med andre ord i en trediedel af dens 
længde. 
Hunden i fortid og nutid. 
Efter dr. Reinhardt i ,Prometheus*. 
Hunden har ikke altid været et husdyr i dette ords egentlige for- 
stand. For mange tusind aar tilbage spillede dette dyr i sit forhold 
til mennesket omtrent samme rolle som schakalen til løven; den var 
et slags snyltedyr, som stadig holdt sig i menneskets nærhed for at 
kunne opsnappe levningerne fra dets maaltider. Man jog den væk 
gang paa gang, men den kom dog stadig igjen, trods den stadige fare 
for at blive dræbi og opspist; dens hjerne og marven i dens ben an- 
saaet da for en særlig lækkerbidsken. I det store og hele taget var 
hunden paa dette tidspunkt et temmelig forkomment og ringeagtet dyr. 
Hundens gjøen advarede mennesket under dets vidløftige streif- 
tog paa jagten, naar farlige rovdyr befandt sig i nærheden, og dette 
bidrog efterhaanden til at bedre forholdet mellem den og mennesket. 
Men der var ogsaa en anden omstændighed, der gav hunden en stedse 
tiltagende anseelse i menneskets øine; man troede, at dens natlige, 
ofte ganske umotiveret udstødte hyl, tilkjendegav nærværelsen af de 
afdødes aander. Disse ansaa man nemlig som ophav til alskens ulyk- 
ker og gjenvordigheder, og hundehylene gav altsaa et varsel, hvor- 
