150 
efter man kunde itide træffe sine forholdsregler. Den slags overtro 
med hensyn til hundehyl som dødsvarsel træffer man jo forøvrigt den 
dag idag. 
Denne overtro ledede efterhaanden mennesket til at antage, at 
hunden havde en særegen evne til at se overnaturlige væsener der, 
hvor det menneskelige øie ikke kunde opfatte dem. 
Naar man betænker, under hvilke dystre, trykkende naturomgivel- 
ser urmennesket med sine primitive vaaben levede, omringet af store 
og skrækindjagende dyr, kan man let forstaa, at en trofast og agtpaa- 
givende ledsager som hunden efterhaanden maatte blive det kjær, og 
tilsidst uundværlig. Dette finder vi ogsaa ved at undersøge de ældste 
historiske kilder. 
Allerede i slutningen af det andet aartusinde før Kristus ser 
vi følgende udtalelse i den gammelpersiske lovbog: ,ved hundens for- 
stand bestaar verden". I denne forbindelse kan nævnes, at ogsaa 
hanen af de gamle persere blev regnet for et dyr, der sammen med 
hunden fordrev alt ondt, og det heder derom: ,ved hanens og hun- 
dens hjælp overvindes alle fiender af det gode". 
Ogsaa Homer omtaler i sin Odyssé den i oldtiden almindelig 
udbredte overtro, at hunden ved sin gjøen bortskræmmer de onde 
aander, som sniger sig omkring i nattens mørke, pønsende paa al- 
skens ondt. 
Først meget senere begyndte man at drage nytte af hundens fine 
lugtesans og deraf følgende evne til at opspore vildt. Endnu senere, 
da mennesket blev fast bosiddende øg begyndte at samle sig alskens 
værdifuld eiendom, blev den en trofast og derfor meget skattet vogter 
af disse herligheder. 
Den udmerkede kjender og iagttager af dyreverdenen dr. He ek, 
direktør for den zoologiske have i Berlin, skriver herom: ,Hvem der 
vil erfare, hvorfra hunden, vort elskværdigste husdyr, stammer, ,kan 
blot betragte en som unge indfanget og godt behandlet ulv eller scha- 
kal, hvorledes den trænger sig hen til sin vogter, logrende med halen, 
og med alle tegn paa glæde og hengivenhed slikker hans haand. Naar 
jeg taler nogle venlige ord til mine rumæniske ulve, staar deres hen- 
givenhed for mennesket tydelig at læse paa deres ansigt, og er dem 
fuldstændig medfødt.” Han tager ikke i betragtning at sætte hun- 
dens menneskekjærlighed i forbindelse med schakalens forhold til 
løven, naar den hylende af sult sværmer omkring denne og neppe kan 
