151 
vente til levningerne af byttet tilfalder den. ,Mon forholdet mellem 
hunden og urmennesket har været stort anderledes?!" siger vor hjem- 
melsmand. ,Lægger man hertil leirildens magiske tiltrækningskraft 
og den hos mange vilde stammers kvinder ikke sjeldne vane at lægge 
unge husdyr, som hunde og svin til brystet, noget som jo maa frem- 
kalde et inderligt forhold mellem den menneskelige amme og ,diebar- 
net*, er oprindelsen til hunden som husdyr saa iøinespringende, at 
man ikke behøver at paavise den. Den dag idag kan man se, at hun- 
dene hos mange vilde folkeslag holder sig mest til hytterne og ilden 
og mere til kvinderne end til mændene. 
Paa denne tid var det smaat bevendt med den nytte, hundene 
gjorde mennesket. At de bevogtede landsbyen og hytterne, og i over- 
ensstemmelse hermed begyndte at gjø istedenfor at hyle, var ikke mere 
end hvad en tæmmet ulv eller schakal kunde drive det til. Mange 
naturfolks hunde, især i Amerika, gjøer faktisk slet ikke, og Orientens 
pariahunde, som var uden herrer og bragtes til Europa samtidig med 
muhamedanismen, der foragter hunder som et urent dyr, hyler kun 
uden at gjø. 
Hundens anden nyttige egenskab som menneskets opstøvende, 
forfølgende og medinteresserede jagtkamerat grunder sig paa dens 
skarpe sanser, især dens fine næse. Denne funktion hos dette dyr 
maa være meget gammel, noget man kan slutte sig til ved at studere 
sehakalens forhold til løven og andre store rovdyr. Derimod er utvil- 
somt hyrdehunden, i særdeleshed faarehunden, af meget yngre datum. 
De ældste dyrehjorder, gjeder og kvæg, behøvede ingen hund, og ogsaa 
faarene følger ,hyrdens raab og kjender hans stemme." 
Som husdyr i ordets egentlige forstand finder vi først hunden i 
den neolitiske tid, i Europa hos de ældste pælebyggere. Den davæ- 
rende hund kalder vi for torvhunden, da man fordetmeste finder 
dens ben sammen med pæleboernes øvrige efterladenskaber i gamle 
torvafleiringer. Denne torvhund var et lidet dyr med korte, kraftige 
ben og lang, busket hale; dens tænder var temmelig kraftige og hjerne- 
kapselen afrundet. Visse omstændigheder tyder paa, at denne hund 
ikke stammede fra en vild race i selve hjemlandet, Europa, men at den 
i tam tilstand kom fra et tilgrænsende distrikt. Dette distrikt er utvil- 
somt Kaukasien, hvor den saakaldte kaukasiske schakal blev 
tæmmet og saaledes stamfader til de allerældste hushunde. 
Disse hunde fra de schweiziske pælebygninger, der paa romernes 
