156 
f. eks. vand fra det dybe hav, idet det hæver sig mod overfladen, ved 
det høie tryk frigjør og afgiver en stor mængde kulsyre. Man vil 
kanske spørge, hvad grund der er til at antage et høit tryk i de dybe 
have. Der gives en grund for dette, men den er indirekte og af fysi- 
ologisk og zoologisk art — den kjendsgjerning nemlig, at langs Grøn- 
lands østkyst er havbløddyrenes skal ualmindelig tykt. Ad. Jen- 
sen ved det zoologsike museum i Kjøbenhavn har lagt merke til, at 
lamellibranehierne langs Grønlands østkyst har meget tykke 
skal — hos astarte borealis er periostractum meget 
tykt — det samme er tilfældet i de danske farvande samt i Øster- 
sjøen — mens denne del er tynd og normal i Kattegat. Som mod- 
sætning hertil finder man i de samme egne mange meget tynde og 
skjøre muslingskal, som synes at være kemisk angrebne. Det er, som 
om en eller anden kraft ødelagde skallene, og kun de dyr klarer sig, 
der ved en forøget kalkproduktion er istand til at forsvare sig. Men 
da nu kulsyre øiensynlig er den eneste af vandets bestanddele, der er 
istand til at virke opløsende paa kalkholdige legemer, maa andre syrer 
indvirke paa de kalkholdige dele, og idet disse forbinder sig med kal- 
ken, udskiller de kulsyren. Denne formodning bekrættes af direkte 
lagttagelser. Krogh har nemlig konstateret, at i det dybe hav i de 
egne, hvorom der her er tale, stiger kulsyreudviklingen hurtig og bliver 
meget sterk. Dette stemmer godt overens med den kjendsgjerning, 
at skaller af døde mollusker meget snart opløses og ødelægges paa hav- 
bunden. Som modsætning hertil er kulsyreudviklingen svag i de 
grunde havbugter, hvor der hersker en rig vegetation — her er lyset 
sterkt og planterne absorberer meget kulsyre. 
De dybe have er altsaa meget kulsyreholdige, og dette for- 
klarer godt, at luften ogsaa bliver rigere paa kulsyre, naar van- 
det fra bunden stiger op mod overfladen; thi da afgiver de til 
luften endel af den gas, de indeholder. Det staar rigtignok 
fremdeles tilbage at paavise denne opstigen af bundvandet, eller 
at bevise, at der fra nord kan komme overflade-vandstrømme, 
rige paa kulsyre. I ethvert tilfælde maa det betragtes som fastslaaet, 
at atmosfæren i den egen, hvorom der her er tale, er ualmindelig rig 
paa kulsyre. Det gjælder derfor at vide, hvor stor udstrækning denne 
har og at opdage den virkelige grund til denne overflod. Der gives 
saaledes et kulsyreproblem i de arktiske egne, et problem baade i 
almindelig og i videnskabelig henseende. 
