163 
brystet, ryggen, skuldrene og vingernes dækfjær er hvide, med en 
rosenrød anstrygning paa brystet, og svovlgul paa skuldrene. Des- 
uden er ogsaa vingernes indre haandsvingfjær samt overgumpens sider 
hvide. Alt det øvrige er sort med undtagelse af de ytre haandsving- 
fjær, der er brune, med sorte kanter, og halefjærene som er mørkegraa. 
Nebbet er gulgraat med hvidagtig spids. Øiets regnbuehinde er brun, 
og fødderne graagule med blygraa svømmehud.*) 
Efter midten af juni anlægger hannen sin egentlige sommerdragt, 
der er overveiende sort, med brunvatret bryst, graa strube og et blegt - 
baand gjennem øinene. 
De unge fugle ligner i det første aar mest moderen, og hannerne 
anlægger først i den forplantningsdygtige alder faderens brogede 
fjærdragt. 
Skjønt ederfuglen eller efuglen, som den almindeligst kaldes, er 
en almindelig fugl overalt ved vore kyster, træffer vi den intetsteds 
saa talrig som i de nordlige kyststrøg, hvor den fra umindelige tider 
har været en betydelig indtægitskilde for den mnordlandske  fisker- 
befolkning. 
Saalangt sagaen ved at berette har denne fugleart været gjenstand 
for fredning paa de saakaldte ,fuglevær”, der findes overalt langs 
kysten fra Helgeland og op til den russiske grænse, og har til gjen- 
gjæld leveret befolkningen to vigtige produkter, det høit skattede 
værdifulde ederdun og de store og ganske velsmagende eg. Og paa 
grund af dette vistnok aartusenergamle forhold til mennesket har eder- 
fuglen næsten helt tabt sin skyhed og er bleven næsten at regne som 
et husdyr, der rigtignok besidder den store fordel fremfor vort almin- 
delige tamme fjærkræ, at den selv sørger for sit underhold og lader 
mennesket nyde alle fordele af dens nærværelse. 
Under parringstiden, der indtræffer i begyndelsen eller midten af 
april, undertiden noget senere efter aarstiden, samles ederfuglen i 
store skarer ved hækkepladsene, og der er under denne tid over- 
ordentlig livligt paa fugleværene. I store skarer færdes de da langs 
alle strandkanter; de gamle hunner opsøger sine gamle redepladse, og 
de unge søger sig nye endnu ikke optagne steder, hvor de kan anlægge 
sin første rede og ruge sine første eg efter opnaaet kjønsmodenhed. 
I den sydlige skjærgaard hækker ederfuglen meget spredt paa 
øer, holmer og skjær, hvorved indsamlingen af eg og dun blir meget 
1) Beskrivelsen er væsentlig hentet fra Widegren & Holmgrens ,,Zoologi*, 
