185 
porerne i den brændte lerjord fyldes med en gjennemsigtig, altsaa glas- 
agtig substans. Paa denne maade vil gjenstandene blive kompakte 
og gjennemsigtige og dog nøie bibeholde sin form. 
At naa dette maal, er imidlertid ikke saa ligetil. Ligesom den 
første opgave, formningen og brændingen, erindrede os om den enkle 
pottemagerkunst, saaledes minder denne anden opgave os om glas- 
fabrikationen. Den tanke ligger jo nær: man blander lerjorden med 
et legeme, der smelter under brændingen, altsaa med et flussmiddel, 
som imidlertid under afkjølingen ikke maa stivne til krystaller, men 
til en glaslignende masse; paa denne maade maatte vi kunne naa vort 
maal. Imidlertid er virkeliggjørelsen af denne tanke ikke saa ligetil, 
som man tror. De fleste fiussmidler er nemlig af den beskaffenhed, 
at de under smeltningen indvirker meget energisk paa alle andre lege- 
mer, og derfor river hele lerjorden med sig i den smeltede masse. 
Med andre ord: bringes den slags flussmidler til at smelte, er det 
allerede forbi med lerjordens solide konsistens; de udfylder nemlig 
ikke dens porer paa en fredelig maade, men river den helt med sig. 
Vi maa her erindre om de ovenfor omtalte, ordinære lerarter, der, som 
vi saa, danner en lerjord, der er blandet med mange naturlige fluss- 
midler. Man skulde her tro, at man allerede havde for sig en naturlig 
porcelænsblanding; lerjorden er der jo, ligesaa flussmidlerne som 
udfylder dens porer og derved skulde gjøre den gjennemskinnelig. 
Men tingen gaar ikke, simpelthen af den før nævnte aarsag, at næsten 
samtidig med smeltningen af flussmidlerne kommer ogsaa lerjorden 
i bevægelse og gjøres flydende. 
Vi ser altsaa, at lerjorden maa blandes med saadanne stoffer, der 
selv smelter, men som øver temmelig liden indflydelse paa den masse, 
hvis porer de udfylder. Eller for at bruge noget mere tekniske udtryk, 
idet vi betegner smeltningen af flussmidlerne alene (uden lerjorden), 
som ,sintring* : ,sintringspunktet* maa ligge længst mulig fra den 
hele masses smeltepunkt. Denne betingelse er det, som gjør porce- 
lænsfabrikationen til en saa vanskelig og fin kunst, og denne betingelse 
er det, hvis opfyldelse i lang tid forblev en hemmelighed, et ,arcanum*. 
Den sidste smukke betegnelse erindrer os om, at kemikerne i den kgl. 
porcelænsmanufaktur i Berlin for faa aartier siden endnu tituleredes 
,arcanister*, mens assistenterne førte den rørende, naive titel ,arca- 
nistbørn*. 
For nu at vende tilbage til vore flussmidler, saa var kineserne 
