232 
heller ikke gaa noget tilgrunde. I virkeligheden danner disse to love 
grundlaget for al naturbetragtning, ligegyldig om det gjælder havets 
bølger, flammens fortærende ild eller de fineste omsætninger 1 de 
dyriske legemer. 
Loven om materiens uforgjængelighed lyder efter Lavoisier 
saaledes: Materiens mængde er altid den samme. 
Ved materien eller stoffet forstaar man det, hvoraf alle ting, som 
findes i verden, bestaar, naar man ikke tager hensyn til, hvilke virk- 
ninger de har paa andre ting eller paa vore sanseorganer. ,Materiens 
tilværelse er altsaa for os ganske rolig uden virkninger. Vi skjelner 
mellem dens udbredelse i rummet og mængde (masse), der sættes som 
evig uforanderlig. Kvalitative forandringer, d. v. s. ændring af egen- 
skaber kan ikke tænkes hos materien; thi naar vi taler om forskjellige 
materier eller stoffe, da mener vi altid kun forskjelligheder i virkning, 
d. v. s. i de kræfter, som er bundet til materien.* (Helmholtz). 
Af denne definition af materie følger, at vi kun kan erkjende ma- 
teriens tilstedeværelse ved dens kræfter, og de saakaldte energetikere, 
som Maxwell, opfatter derfor loven om materien kun som en del 
af loven om kraftens konstans og definerer materie som: bærer af en 
kraft. Ostwald anvender ikke engang begrebet materie eller stof 
til opbyggelsen af sin naturvidenskabelige verdensopfatning. 
Med hensyn til anvendelsen af loven om materiens uforgjængelig- 
hed paa menneskets og dyrenes organismer, saa er det ikke saa længe, 
siden man fremsatte vægtige indvendinger mod dens gyldighed. Om 
man lader et dyr sulte og samtidig nøiagtig opsamler og veier dets 
faste og flydende afsondringer, finder man et stadigt vegtstab, d. v. s. 
dyrets vegt aftager sterkere, end hvad der faaes igjen i afsondringerne. 
Det synes altsaa, som om der i den levende organisme forsvinder ma- 
terie. Nu ved man imidlertid, at vegtsdifferensen skriver sig fra vand- 
fordampningen samt ogsaa derfra, at den udaandede kulsyre er tungere 
end den indaandede surstof. 
Man antog i sin tid, at legemet maatte have evnen til at danne 
jern, da man i de høierestaaende dyrs legemer fandt ikke uvæsentlige 
mængder af dette metal, men ikke kunde paavise tilsvarende mængde 
i føden. Nu ved vi imidlertid, at for det første faar den nyfødte unge 
gjennem moderens organisme et ,jernfond* til at begynde med, og des- 
uden indeholder føden saa meget jern, som der kræves til at vedlige- 
holde og forøge dette forraad. 
