239 
Vi har altsaa nu seet, at loven om kraftens bestaaen ogsaa gjælder 
for den dyriske (menneskelige) organismes virksomheder. Det blir da 
et spørgsmaal, om det dermed er modbevist, at der skulde findes sær- 
egne forhold i de levende organismers indre, om det er lykkedes at 
udrydde al tarke paa en ,livskraft*, hvad Helmholtz og Mayer til- 
stræbte. Hertil maa svares nei. Hvor stor nytte vi end har havt af at faa 
overført den uorganiske verdens naturlove ogsaa til at gjælde for den 
levende natur, og hvor vigtigt det end er at have faaet lovens gyl- 
dighed bevist, saa er der dog endnu en stor del af den levende orga- 
pnismes livsytringsformer, som vi ikke til dato har kunnet forklare ad 
kemisk og fysisk vei; dette gjælder først og fremst de aandelige, 
sjælelige processer. Dette er da ogsaa den vitalistiske teories sidste 
bolverker. Man er nu for det meste kommet over den skarpe strid 
mellem materialister og naturfilosofer; man har mer og mer lært at 
indse, at hvor der ikke foreligger et sikkert bevis, der maa det over- 
lades til den enkelte at tro eller ikke tro, hvad han vil, forudsat kun, 
at den blinde tro ikke stiller sig hindrende i veieu for en videre forsk- 
ning eller leder denne ind paa gale veie. Forkjæmperne for den ma- 
terialistiske verdensanskuelse har gjort sig skyldige i overdrivelser og 
fantaseringer, som en nøgtern iagttager naturlig protesterer mod, og 
derved har utvivlsomt den vitalistiske theori atter vundet noget mer 
udbredelse. 
Det er paavist, at energiforbruget ved det aandelige arbeide er 
overordentlig lidet, ja næsten lig nul. Dette synes at staa i stærk 
modsætning til den store træthed og udmattelse, som følger meget 
hurtigere efter aandeligt end efter legemligt arbeide. Det synes og- 
saa ved første øiekast at staa i modsætning til de kollosale kraft- 
mængder, som fremkaldes ved aandeligt arbeide. Det kan dog let 
vises, at det vilde være feilagtigt heraf at slutte, at loven om ener- 
giens bestaaen ikke havde gyldighed for disse funktioner. Det er 
vistnok saa, at t. eks. en Voltaire's eller en Rousseau's aands- 
arbeide har sat de uhyre energimængder i bevægelse, der drev den 
franske revolution igjennem. Men det dreier sig her ikke om frem- 
bringelse, men kun om en udløsning af energi. Naar man lar 
en gnist springe i en krudttønde, og denne saa sprænger et helt hus, 
da er gnisten ikke bæreren af kraften, den sætter kun den i krudtet 
værende kraft i frihed. 
At trætheden ved hjernearbeide trods det ringe stofforbrug er 
