277 
at det antændes, naar det kommer i berøring med svovlsyre, og saa 
fremstillede han de saakaldte Briquets suroxygénes. Man forsynede 
de ovennævnte svovltræstykker endnu en gang med et overtræk af 
klorsurt kali og lim og dyppede dem i en flaske med koncentreret 
svovlsyre, hvorved de antændtes, hvorpaa svovlen overførte kaliens 
hurtig fortærede flamme paa træstykket. Disse dyppefyrtøi betegnede 
vel et betydeligt fremskridt, men frembød ogsaa en række ulemper. 
Syren, som sprøitede omkring eller løb ud, opbrændte hænder og klæ- 
der, og snart slog ogsaa hele fyrtøiet klik, naar ikke flasken til sta- 
dighed var fast lukkei, da svovlsyren meget hurtig trak vand af luf- 
ten; dertil var saadanne fyrtøi meget dyre, da træstykkerne blev 
haandlavet. I 1812 kostede hundrede træstykker i Wien ikke mindre 
end en gylden. Under saadanne omstændigheder kunde dette dyppe- 
fyrtøi ikke vinde almindelig udbredelse, især da der snart dukkede 
op betydelig bedre fyrstikker. 
Allerede i 1805, altsaa samme aar som dyppefyrtøiet blev opfun- 
det, omtales i Frankrige for første gang fosforfyrtøiet. Desværre er 
intet bevaret om denne opfindelse, saa at vi kun kan gjøre os meget 
uklare forestillinger om den. I aaret 1809 skal Derepac have for- 
bedret den, idet han formindskede fosforets altfor store evne til at 
fænge ved at blande det med magnesia, og i 1816 skal Derosnier 
have overført denne ikke nærmere kjendte tændmasse paa træstykker, 
som saa antændtes ved gnidning. Derpaa synes sagen at være ganske 
glemt, for nogle aar senere at dukke op igjen med de saakaldte 
congreveske rivefyrstikker af en noget forandret sammensætning. Disse 
fyrstikker, som stammede fra aaret 1823, havde til tændmasse en blan- 
ding af klorkali og svovlantimon og blev antændt ved at trækkes 
mellem to blade sandpapir. Heller ikke disse fyrstikker kunde dog 
faa større betydning, da de ofte slog klik, og tændmassen let sprang 
af og antændte hænder og klæder. 
Man vendte sig atter til fosforet. Men dette havde den ube- 
hagelige egenskab, at det meget let selv antændtes i luft, og bestræ- 
belserne for at forhindre saadan selvantænding førte til meget om- 
stændelige og derfor dyre ildredskaber. Som saadanne kan nævnes 
de saakaldte turinerlys, smaa glasrør med en paasmeltet kugle, som 
indeholdt en ringe mængde fosfor. I røret var et vokslys smeltet fast 
til fosforkuglen; lysets væge var præpareret med kamfer og svovl. 
Blev nu røret brudt itu paa et bestemt afmerket sted, saa var den 
