313 
dybde er vel her ligefrem opstaaet derved, at den del af senehinden, 
som forbinder hornhinden med øiets bund, er blevet forlænget. 
Lad os tilslut i en kort oversigt søge at sammenfatte, hvad vi kan 
lære af de ovenfor beskrevne fund. Det viser sig da først, at 
øiets udformning, d. v. s. graden af dets udvikling, altid er af- 
hængig af lyset. Denne sats lyder som noget selvsagt — øiet er 
jo netop lysfølelsens organ —, men vinder dog i interesse, naar vi 
erindrer, at dens rigtighed kun i negativ forstand lader sig bevise, 
nemlig ved at undersøge, om øiet undergaar nogen forandring hos dyr, 
der lever afsondret fra lyset. Og af saadanne har vi ovenfor lært at 
kjende tilstrækkelig mange. Ser vi os videre om i dyreriget, viser det 
sig, at der ikke blot hos de dybhavsdyr, som tilhører bundfaunaen, har 
fundet sted en tilbagegang i øiets udvikling, indtil det er fuldstændig 
forsvundet, men at tilsvarende forholde ogsaa kan forekomme hos dyr, 
som hører hjemme i huler (olmen, hulebiller og hulekrebse), samt hos 
saadanne, der maa mangle lyset, da de lever inde i ved, mudder eller 
i jorden. Saaledes har blindmusen, spalax typhlus, vel normalt ud- 
viklede synsorganer, de er dog rudimentære, saa at de kun viser sig 
som to smaa sorte punkter. Pungmuldvarpen, notoryctes typhlops, 
besidder ufuldkomment udviklede, funktionsløse øine.  Øinene hos 
den almindelige muldvarp, talpa, er kun antydede, og hos guldmuld- 
varpen, chrysochloris, er de endog dækkede af hud. Lignende stadier 
af øiets udvikling fandt Doflein endog hos en og samme krabbeart ; 
alt efter det dyb, paa hvilket den blev funden, var øiets udvikling for- 
skjellig. Krabben, bathyplax typhlus, har paa grundt vand en liden, 
men tydelig og mørk pigmenteret facetteregion, der sidder paa en kort 
øiestilk. Paa 700—800 meters dyb har dyret en endnu kortere øie- 
stilk, som mangler hornhud og paa hvilken pigment ikke kan paa- 
vises. Som allerede nævnt, er Brauer tilbøielig til at antage, at 
den forskjellige udviklingsgrad af teleskopøiet hos fiskene staar i for- 
bindelse med disses ophold paa større eller mindre dyb. 
Paa den anden side viser de pelagisk levende dybhavsdyr ikke 
altid en tilbagegang i øiets udvikling, men i mange tilfælde tvertimod 
en forstørrelse af dette organ. Hvoraf kommer det nu vel, at der i 
det ene tilfælde kan paavises en tilbagegang, i det andet en høiere 
å 
OG DE 
udvikling? Brauer kommer paa grund af forholdene med pig- 
mentet i nethinden til en lignende forklaring som Chun gav for 
schizopodernes vedkommende.  Førstnævnte fandt, at hos alle unge 
