19 
som om forfatteren forsøger stadig at dynge beviser op, og fra sin 
 udstrakte læsning henter han stadig nyt stof. Det vrimler af side- 
bemerkninger og indskud; derfor er fremstillingen bred og vidtløftig, 
ofte vanskelig, og forfatteren maa bøde derpaa ved rekapitulationer. 
Alligevel er dr. Hahns bøger af største interesse, særlig for alle 
der sysler med det vauskelige ,jordspørgsmaal". Dr. Hahn er en 
ivrig tilbænger af det intensive smaabrug, og han fremhæver det kine- 
siske jordbrug. Han har givet sig ikast med tidens vanskeligste 
spørgsmaal og med sin store belæsthed bidraget meget til belysning 
af dem. Hans opfatning er vistnok tildels ret ensidig, men det sterke 
personlige præg vidner om varm overbevisning. Gjennem hans ar- 
beider gaar der ogsaa et sterkt drag af dyb menneskekjærlighed. 
Hg. Magnus. 
Mindre meddelelser. 
Tørrer ekornet sop til sine vinterforraad? Fra hr. kontorchef 
J. G. Thorsen i det norske skogselskab har redaktionen modtaget 
følgende forespørgsel: 
,I september maaned ser man ofte forskjellige slags sop anbragt 
oppe i trærne — dels i de øvre kvistkranse paa mindre graner og furuer, 
dels paa grenene af større trær. Det paastaaes, at det er ekornet, som 
paa denne maade lader soppen undergaa tørring, for senere udover 
høsten og vinteren at benytte den som føde. Er denne antagelse 
rigtig" 
At ekornet om høsten gjerne spiser sop, er vel bekjendt; prof. 
Collett meddeler (i Nyt Mag. f. Naturv., bd. 36, 1898), at dyret 
navnlig kaster sin elsk paa rørsop af slegten boletus. At sop 
ogsaa leilighedsvis kan findes i de forraad af nødder, korn, kongler 
m. m., som ekornet pleier at indsamle til vinterbrug, nævnes bl: a. 
af den svenske forsker Sv. Nilsson i hans ,Skandinavisk Fauna" 
(bd. I, Lund 1847). Men at ekornet virkelig skulde have omtanke 
nok til først at brede soppen ud til tørring, kan vi ikke finde omtalt 
i den os tilgjængelige skandinaviske litteratur. Dog er der neppe 
noget iveien for, at den fremsatte formodning kan være rigtig; thi 
nøiagtig samme iagttagelse har den russiske naturforsker v. Radde 
gjort i det østlige Sibirien. ,Ekornet er”, skriver han, ,saa lidet 
egennyttigt, at det ikke skjuler sine sopforraad, men spidder dem paa 
arnaalerne — eller i lærkeskogene paa de smaa kviste —, lader dem 
ørre der og i hungersnød komme sine stammefrænder til nytte. Det 
r dels kronerne af gamle trær, men især tætstaaende underskog af bar- 
rær, som dyret vælger til opbevaring af sop.* (Citeret efter Brehms 
ierleben, bd. II, pag. 274, Leipzig 1877). 
Pilegiften hos de vilde. Tyskerne har i sine kolonier foretaget 
ndersøgelser af de af de indfødte benyttede, forgiftede pile. Det 
