323 
Det siger sig selv, at man ikke kan finde blot et enkelt punkt med 
de egenskaber, som angiver den magnetiske pol, men at disse vil op- 
træde over en større eller mindre flade, som desuden ret som det er 
skifter plads. Dette vanskeliggjør i høi grad undersøgelserne og kræ- 
ver observationer over et større areal, ligesom det nødvendiggjør et 
fast observatorium, hvor magnetismens ændringer kan sees. 
Amundsen maatte derfor foretage meget betydelige reiser i 
disse ugjestmilde egne med de dertil bestemte instrumenter, for mest 
mulig at omecirkle polen med sine observationer, mens der ved vinter- 
havnen oprettedes et observatorium med registrerende variations- 
instrumenter. Hans instrumenter, der i flere henseender maatte afvige 
fra de ellers brugelige, var konstruerede specielt for dette øiemed af 
direktør Neumayer i Hamburg, og instruktion havde Amund- 
sen faaet dels hos Adolf Schmidt i Potsdam og dels af Aksel 
Steen, hvilken sidste ogsaa forøvrigt har staaet ham bi i raad og 
daad med hensyn til de videnskabelige formaal ved reisen. 
I juni 1905 forlod Amundsen med 6 kamerater fædrelandet paa 
sit lille fartøi ,.Gjøa", kun 47 registertons drægtig. Han traf used- 
vanlig heldige isforhold, og uden at lide noget ophold naaede han 
igjennem. Lancaster Sund, Peel Sund, Franklin Stræde og Ross Stræde 
til den sydøstlige del af King Williams Land, hvor ,Gjøa" lagdes i 
havn 12te september 1903. 
Efterat de fornødne observatoriebygninger var opførte, blev ob- 
servationerne paabegyndt den 2den november og fortsattes paa dette 
sted uden afbrydelse til lste juni 1905 eller i 19 maaneder. — Vaar- 
maanederne 1904 og 1905 benyttedes til reiser for magnetiske under- 
søgelser paa de forskjellige dele af polfeltet. Samtidig foretoges der 
ogsaa betydelige reiser til kartlæggelse af hidtil ukjendte egne, saa- 
ledes til det store Victoria Lands nordostkyst, der hidtil har staaet 
uden farve paa verdenskartet. 
Den 13de august 1905 forlodes den trygge havn, og der styredes 
vestover igjennem Simpson Strædet og de stræder og aabnere hav- 
stykker, der adskiller fastlandet og den store ø, hvis forskjellige dele 
bærer navnene Victoria Land, Wollaston Land og Prins Alberts Land, 
indtil man søndenfor Banks Land kom ud i det aabne polarhav, hvor 
en hvalfanger bragte det første bud fra den civiliserede verden. 
Der var nu godt haab om at naa frem rundt Amerikas nordvest- 
pynt allerede denne høst; men en usedvanlig tidlig kulde ødelagde 
disse forhaabninger, og i begyndelsen af september maatte man tage 
