351 
bl. a. de bekjendte skibsfund og forklaringen til disse; den impo- 
nerende rigdom paa ornamenterede gjenstande, der fandtes i Oseberg- 
skibet, vil vække beundring og kanske ogsaa forbuuselse. En god 
prøve har man i indledningsplanchen, forstævnen af selve skibet som 
det laa ved udgravningens fuldendelse i 1904. Men vikingetiden har 
ikke i fremstillingen taget pladsen fra de andre perioder derfor. Den 
ikke mindre interessante folkevandringstid, guldets tid, gjæringens og 
nationalitetsdannelsernes nytid, speiler sig ogsaa i det arkeologiske 
materiale; og tiden forud, romertiden, i hvilken verdensstaden Rom be- 
herskede ogsaa det nordlige Europa, vil have krav paa almindelig in- 
teresse, saavel som de fem første aarhundreder før Kristus, jernets 
første tid i Norge. 
Saa er atter broncealderen noget helt nyt, med bud fra 
en fantasi, som ligger os tilsyneladende saa fjernt; en fantasi, der 
f. eks. arbeidede de barokke halsringe, eller de svære belteplader, — som 
udviklede sikkerhedsnaalen til de merkeligste former, virker helt frem- 
med for os. Særlig interessant er ogsaa her fremlæggelsen af et ikke 
lidet materiale af norske helleristninger. At man tatoverede sig 1 
broneealderen er formodentlig en oplysning, der for de fleste vil være 
ny. Den er ganske oplysende, særdeles vel skikket til at sætte bronce- 
aldersmennesket i det rette lys. Bortseet fra dens religiøse betydning, 
vil den minde de fieste om naturfolkene; forsaavidt er den bemerkel- 
sesværdig, da vi ialfald paa mange omraader maa erkjende, at bronce- 
alderens kultur har været meget lig disses. Det samme hang til det 
overmaade, skrikende og imponerende i stas. Det samme drag gaar 
igjen i hele broncealderen; det merkes, foruden i den eiendommelige 
smag, ogsaa i saadanne skikke og ikke mindst i de religiøse ceremonier. 
Der er noget overvældende ved en norsk broncealdersrøs, som vel de 
fleste har seet, men uden at gjøre sig rede for det uhyre apparat af 
primitivt tænkesæt og ceremoniel, der ligger bagved. Og der er noget 
hjælpeløst naivt, og dog gaadefuldt over de mange norske hellerist- 
ninger. 
Norsk stenalder har vel nærmest været et terra incognita for 
de aller fleste. Her vil man nu kunne danne sig et forholdsvis fyldigt 
begreb om, hvorledes der Jevedes i denne tid. Man vil — ogsaa af 
det anførte om broncealderen — forstaa det naturfolk-lignende i det 
hele milieu. Et folk, der klarede sig med sten i alt, som dog dyrkede 
sin jord og vel har havt faste boliger, men hvis dødstro har været saa 
