361 
Spørgsmaalet er i hele sin bredde optaget af dr. E. Hahn og at 
ham indgaaende behandlet i en række af verker: 
Die Haustiere. Leipzig 1896. 
Demeter und Baubo. Lubeck 1896. 
Das Alter der wirtschaftlichen Kultur. Heidelberg 1905. 
Han er ogsaa kommet til et andet resultat med hensyn til vor 
kulturs udvikling, og da baade hans begrundelse og slutninger er af 
megen interesse, skal jeg i det følgende forsøge at give en udredning 
af dr. Hahns itheori. 
d: 
Husdyr er efter Hahns definition dyr, som mennesket har 
taget i sin røgt, som her regelmæssig forplanter sig og saaledes over- 
drager en række erhvervede egenskaber paa sine efterkommere. 
Gaar vi ud fra den erkjendelse, at mennesket har udviklet sig fra 
lavere former, saa opstaar spørgsmaalet, hvor vi skal sætte et skille 
i udviklingsrækken mellem de første, lavtstaaende mennesker og de 
skabninger, som endnu maa regnes til dyrene. Skillet sættes bekvem- 
mest ved opkomsten af den stadige brug af ilden. 
Jagt og fiskeri forudsætter brugen af redskaber, altsaa allerede 
et høiere trin. Endnu tidligere, paa et rent hypotetisk stadium, har 
menneskene levet som ,samlere*, de tog, hvad de til enhver tid kunde 
faa af dyrisk og plantenæring; først ved erhvervelsen af redskaber 
til jagt og fiskefangst, bliver samlerne til jægere og fiskere Paa 
alle kulturtrin og overalt, hvor de klimatiske forholde tillader det, 
finder vi mennesket som en ,omnivor*, altædende skabning. For 
ysamlerne* var dog den vegetabilske næring den fremherskende, da 
denne er saa meget lettere at tilveiebringe; blandt planterne har sær- 
lig knoller, frø og frugter spillet en rolle, og allerede tidlig maa 
der paa grund af disse næringsforhold være opstaaet en primitiv 
jorddyrkning. Der har udviklet sig en egenartet arbeidsdeling, 
idet kvinderne var samlere, mændene jægere. Som det første husdyr 
optræder allerede paa dette trin hunden, dog ikke som jægerens 
medhjælp; den har væsentlig sluttet sig til kvinderne, tiltrukket af 
leirilden. Dens nytte som jagt- og vagthund, beror paa senere 
erhvervede egenskaber. Det er jo en ganske naturlig sag, at menne- 
skene tidlig blev opmerksom paa, at sæden af frugter, som de havde 
spist, gav nye planter. Der gives jo en mængde tropiske frugter, 
hvis kjerne ikke bliver fortæret. Naar nu en omvankende stamme 
efter kortere eller længere tid kom tilbage til en tidligere leirplads, 
