383 



den af øret. Den almindelige hamster er ellers normalt rødgul paa 

 ryggen, sortbrun eller sortagtig paa bugen, med rustgule tegninger 

 paa skuldrene og paa hovedets sider. Samtidig med farveforandringen 

 synes der ogsaa at have fundet sted en indre anatomisk forandring. 

 Den sorte hamster er nemlig slankere og har mere fremtrædende øine 

 end den almindelige. Den langvarige varmeperiode synes at have 

 givet stødet til dannelsen af den sorte hamster. Ligesom f. eks. cap- 

 sella heegeri (se „Naturen" 1904, pag. 17) er den opstaaet pludselig, 

 uden overgange. Ved at denne farv^eforandring blir konstant, faar 

 vi en ny selvstændig art, cricetus vulgaris niger, som danner slutten 

 af en udviklingsrække, der begynder med den syriske guldhamster, 

 cricetus auratus, som mangler ethvert spor af sort, dex^paa kommer 

 cricetus nigricans med en bred sort fiek paa struben og den almin- 

 delige hamster, cricetus vulgaris, med en sort stribe paa bugen. Til- 

 slut har vi da den her omtalte sorte hamster, cricetus vulgaris niger, 

 med en overveiende sortfarvet krop. 



sg. 



Fiskeparasiter. Hos alle de mere kjendte ferskvandsfiske fore- 

 kommer der endel parasiter, som, naar de optræder i større mængder, 

 kan blive farlige for karpe- og salmonide-bestanden. De alminde- 

 ligste snyltedyr er krebse af aborrelusenes, størlusenes, flyndre- og 

 karpelusenes samt krebsloppernes familier. De snylter især i gjel- 

 lerne, og der forekommer i regelen flere arter ved siden af hverandre. 

 Fiskelusen (ergasilus sieboldii) er en hyppig gjelleparasit hos karper, 

 men formaar heller ikke andre fiske som gjedde, malle og brasen. 

 Mallen huser desuden i sine gjeller en anden art fiskelus og i munden 

 endog en tredie sort. Ogsaa i flodaalens gjeller findes en art fiskelus. 

 Laksen huser ikke mindre end tre slags fiskelus i gjellerne foruden en 

 snyltekrebs. I gjeddens gjeller og kjævemuskler findes flere slags 

 snyltedyr, ligesom hos sjøørreten og tarten. Von dem Bor ne har 

 fundet en snyltekrebs, som er farlig for de unge ørreter den første 

 sommer, og han har bevist, at der er en bændelorm som dræber ung- 

 ørreter, idet den bringer deres legeme til at svulme sterkt op. 



De ertstore, fladskjoldede karpelus, som ligeledes hører til snylte- 

 krébsene, lever paa karpernes hud, særlig paa gatfinnen ; de er be- 

 væbnet med en brod og en giftkjertel, hvormed de bibringer fisken 

 dybe og ofte dødelige saar. Det eneste virksomme middel mod disse 

 snyltedyr er fuldstændig udtapning og periodisk tørlægning af den 

 fiskedam, som er blevet angreben af dem. 



En anden, ofte frygtet, fiskeparasit er den læderfarvede hvidprik- 

 kede fiskeigle (piscicola geometra), der forekommer baade i damme 

 og i rindende vand, og som angriber alle slags fiske. Den bliver 

 ogsaa beskyldt for at overføre blodparasiter af protozoernes klasse, og 

 disse mener man foraarsager den saakaldte sovesyge hos karperne. 



BillerneS styrke er, som bekjendt, merkelig stor i forhold til 

 dyrenes størrelse. Et interessant eksempel herpaa meddeler det en- 



