- 13 - 



dělníci, sluhové, nosiči, pastýři do mřsl liiiňsiíých povolaní se osadili, napotom povolavše 

 za sebou i rodiny v králkém Oase se rozmnožili , mčšfany stali a Časem i hodností do- 

 sáhli, k řcnmž jim i zákony napomáhaly, nařizující, že se musí každdmu bez rozdílu 

 národnosti a řeči právo měáranslva, mistrovství a t. d. dáti. Protivili se tomu ovšem 

 Němci, však ale peněžitými pokutami bývali k plnění zákona přinucováni. Tak r. 1608 

 Byslřiěli nechtěli jednoho Slováka za mčšrann přijmout, odvolávajíce se na články svoje, 

 dle nichž nejsou povinni jiného mimo Němce mezi sebou trpěti, ale nic plátno — museli 

 2000 zl. pokuty platit a prohráli. I osazovali se Slováci pomalu mezi nimi, a počet 

 Němcíí se menšil a městečka, dědiny, diúve jen Němci obydlené, stávaly se slovenskými. 

 To stalo se s celým téměř Malým Hontcm, Zvolenskem, hoření částí GOmoru, se všentí 

 báňskými městy, Rožnavou, Ružombcrkem, vyjma Kremnici, kde se jcšlě slabé stopy 

 némectva udržely. Osud ten potkal i drcvorubaře Čcrnohrončanské, a snad nejdříve. 

 Nemohouce stačiti, aby dostatečnou potřebu dříví dodávali, nuceni byli jiných ku pomoci 

 voliili. A kdo rychleji chápe se výrobku nežli Slovák! I hned byli hotovi, vyměniti 

 pluli za sekeru, četným počtem se přihrnuli a ukázali Němciim seč jsou. Ku konci 

 16. století a na počátku 17. celé rodiny, jako: Belko, Berčík, Bukovec, Medvěd, Ťažký, 

 Muraňský, ťahoň, Javorčík, Zcmko, Kováč a j., když založené od Němců dědiny nepo- 

 stačovaly, nových si pozakládaii. Tak založili prvně Závodu, Medvedo^■u. Krškovu Dolinu 

 a j., a v krátkém čase tak se rozmnožili, že Němce počtem dalece převj-šovali, nebof 

 ubývalo Němcilv, tak že v oné době jen deset rodin pozůstalo: Auxt, Dekret. Gůrtl, 

 Kliiiient, Sclion, Schwandtner, Taxner, Schwarzbacher, Stidilrajter a Thurn. a ti byli již 

 poslovenčeni. Od té doby ještě i z těch několik vymřelo, tak že jen pramálo německých 

 jmen slyšeti jest. Má ledy pravdu maďarský spisovatel Fejér, když při popisu ITierské 

 země mluvě o Slovácích na ně žaluje : „Weh' dem ungrischen Dorfe, vveh' dem deutschen, 

 wo sich Slovaken einnisten, denn die wiirgen anďre Nalionen rein herausl" 



(Dokonúeni.) 



Sýkory. 



Sepsal Vilém Veller. 



■ r.ň 



V žádném počasí neodívá se příroda v roucho tak barevné, jako v jeseni. Pusté 

 sice vypadají role a luka, neb milostná dílka Květeny jsou již v zimní spánek zabrána. 

 Jediní naháčkové pozdvihují ještě své barevné kalíšky jako rozjaření hodovníci, jenž na 

 rozloučenou sobě zavdávají. Octnenie-li se ale v listnatém lese, jaká tu nádhera a 

 rozmanitost barev oku našemu se objeví! Každý strom, každé křovíčko se jiným šatem 

 honosí. Tuto spatřujeme javory a břízy v jasnožlutém, lípy a osyky v oranžovém 

 šatu ; onde se bělí vybledlé lupeny svídu a ptačího zobu, a tamto se rdí jeřáb a břek 

 ve skvostném rouchu purpurovém. Toliko olše slojí uprostřed této strakaté směsice 

 posud ve svém starém, temnozeleném oděvu, jako povážlivý filosof, na skupení vyšper- 

 kovaných, k vířnému plesu připravených tanečníků hledící. Zajímavý to obraz, ale 

 velmi pomíjející. Když za škaredého jitra, snad již příštílio dne sem pohlédneš, nalezneš 

 vše jako kouzlem změněné. Včerejší plesovnici zbaveni jsou veškerého šperku a spo- 



