— 50 — 



třefi oddělení jednati bude o prostředcích pravých i klamných, jakých člověk pou- 

 žil i používá, aby sobě vyložil všeliká tajemství; konečně předvedeme krátce hlavní 

 výsledky dosavadních snah ducha lidského o vyluštění tajin přírody a vynaložení toho 

 k potřebám společenským. 



Že se s člověkem tolik tajemství ve přírodě a živobytí lidském potkává, záleží 

 s jedné strany na jeho přirozené obmezenosti, s druhé strany na nekonečném snažení 

 jeho ducha, prese všechny překážky k světlu pravdy se dostati a veškeré předmětenslvo 

 všehomíra svou bytností zajmouti, sobě ovědomiti. 



Duch mocí nevyzpytatelnou do hmoty jest vnořen a uzavřen do těla, jehož duší 

 jest, které mu slouží co prostředek pojímání světa vnějšího a spolu co nástroj hmotný 

 jeho činnosti. Již v tomto spojení leží počátek a základ všech tajemství, jež duch 

 vyskoumati má, aby, zotvíraje bránu po bráně, pokračuje od jednoho vchodu k druhému 

 prošel labyrinty života a je osvítil svou pochodní. 



Kdo však věnovati se žádá výkladům tajemství přírody, zpytuj pilně mysl svou a 

 očisti ji, neb kdo ne bezvinen ku pravdě přistoupí, tomu ona sotva bude vítanou. 



Jsouf lidičky, jimž v přírodě i v žití nestává prosto žádné tajiny. Oni přijímají 

 přírodu právě tak, jak se jim podává, a obracují k svému užitku, piisobí v jejím oboru 

 podle obmezených účelů svých tělesných potřeb neb občanského postavení, a přirozená 

 opatrnost jejich egoismu dává jim výstrahy a chrání je, aby se neprohřešili proti záko- 

 nům přírody a života společenského, jichž zachování se od nich požaduje a které jen 

 co vnější nucenost považují, aniž jim tane na mysl, hledati v nich vyšší nějaké myšlénky. 

 Takf beziihonně a legálně ctěni jsouce od svých společníků, sfastně projdou dráhou životní. 



Jsouf jiní, jenž všude, kam pohlédnou, jakési tajemství spatřiti se zdají. V jejich 

 mysli právě tolik duchovního snažení uzavřeno jest, že ještě za úkazy přírodními něco 

 hledati chtějí. Nedostává se jim však sily a činnosti, která by přehrady překonala; 

 stanout na prahu tajin přírody a uspokojí se pouhým blouzněním o tom, co by za nimi 

 ukryto bylo. Jim tedy obrátí se každé tajemství v liché snovidění a nikdy se neoslaví 

 tváří pravdy. Mystéria stává toliko, abychom je v pravdu změnili; postaveni jsmo v 

 temnosti, abychom je osvítili. Pravý badatel jen tímto činným spůsobem na tajiny pří- 

 rody prohledá. Čítáf on a nachází všude v přírodě i v životě nové a nové pohádky, 

 i nikdy nemešká pustiti se do jejich rozluštění. 



Činných pak přírodozpytců jest dvojí druh; jedny bych nazval pouhými tedci, 

 druhé umělci. První pojímají život a přírodu smysly a roziunem , druzí citem a miu- 

 knutiin. Výsledky oněch jsou vědy a řemesla ve šlechetnějším smyslu toho slova, těchto 

 umělecké kusy všeho druhu. Řadě umělce ku přírodozpytcům odvolávám se, ačkoliv co 

 do prvního řádku cele s ním se neshodujíc, na Schillerův epigramm : 

 Přírody chrámy rozum buduje, však prosto do prázdna; 

 Tyf, Genie, množiti v přírodě přírodu znáš. 



Mistrovské výtvory hudby , básnictví, obrazných umění nejsou pouhá následování 

 přírody, ale právě tak originální jako příroda sama, ano pravý genius tvoří i takové 

 kusy, jimž rovných v přírodě nikde nenajdeš, ačkoliv nejsou ani nadpřirozené, nýbrž 

 takové, jež příroda jen prostředkem člověka genia ve skutečnost uvádí. 



