— 62 — 



středné na břehu mořském, íiaslo v cas přítoku bývaje od moře oplachován, kdežto nyní 

 mezi žerdí praporovou a mořem leží široký kus suché země, pokryté bujným rostlinstvem, 

 na kterém slojí četné domy a slaný. V sousední kolonii Jižní Austrálii dokázáno prý s ne- 

 pochybností zevrubným méřením technických úředníků, že celá železnice od svého otevření 

 v minulém roce o ítyry palce se zvýšila. Roku 1802 bylo celé jižní poraoří od slavného 

 mořeplavce anglického, kapitána Fiinderse, s velikou bedlivostí hydrograficky vyšetřeno a 

 hloubka more změřena. Mapy jeho vydané od adaiirality platily až dosud za naulickon 

 autoritu, nicméně není jeho změření hloubky mořské více spolehlivé následkem vyzdviho- 

 vání se dna mořského. Tak n. př. na jednom míslě v zátoce Lacepedeské, kde Fhnders 

 nalezl deset sáhň vody, není jí teď více nežli sedm sáhů. Dno mořské musilo se tedy 

 v 56 letech o 18 střevíců zvýšiti, což se svrchu udaným každoročmin se zvedáním o čtyry 

 palce úplně se shoduje. Vláda koloniální je prý úplně zpravena o tomto stavu věci a lak 

 o tom přesvědčena, že nařídila nové hydrografické změření břehů mořských. Dále dotvrzuje 

 Dr. Becker theorii svou i tím, že povodně, jimž druhdy Melbourne býval vydán a jimiž 

 tolik škod trpíval, od více lei poneuáhlu piestaly, pak že zdi nábřeží Melbournského slojí 

 nyní o O sfr. výše nad hladinou mořskou nežli před 20 lely. Jiná pozorovnní vedla prý 

 k závěrce, že toto vyzdvihování vztahuje se na celou pevninu australskou. Dle toho po- 

 kládá referent za věc ku pravdě podobnou, že celá tato pevnina pozvedla se nad moře 

 v době poměrně nové. Jisté úkazy geologické, n. př. ne.lostatek mnohých ve starém světě 

 se nalézajících usazených vrstev, vedou k domnění, že Austrálie po dlouhý řas ještě tvořila 

 dno mořské, když už jiné země, jmenovitě na severní polokouli, pokryly byly bujným rostlin- 

 stvem a s ěásli i za rejdiště sloužily zvířatům úplně vyvinutým. Jiná toho znameni máme 

 v četných slaných jezerech uvuilř pevniny, která, žádnými přítoky nekrmena, nikoliv ne- 

 udržují rovnováhu mezi přítokem a výparem, nýbrž povstavše vyzdvižením se země, v od- 

 loučenosti své od oceánu vstříc jdou povlovnému ale jistému vyschnutí. Uvnitř Jižní Austrálie, 

 na sta mil od moře, nacházejí prý se vysokými horami od okolních krajin oddělené, roz- 

 sáhlé planiny beze vší stopy rostlinného života, který by ani tvorci mocí nejbujnějšího 

 podnebí na ten čas nemohl se vyvinouti; nebof prý půda sestává ze suchého písku mořského, 

 smíšeného s drobným oblálkem a valouny, pak se škořapinami mušlí, raků a jiných ko- 

 rejšů v Jižním oceánu dosud žijících, které s části tak úplně jsou zachovány, jakoby moře 

 teprva včera bylo odteklo. 



Schůzky pí-íťodnického sboru Musea království Českého. 



Po delší přestávce v letních měsících otevřel předseda pan prof. Jan Purkyne opět 

 přírodnické schůzky dne 23. října 1858, a vítaje přátele našeho domácího přírodoskumn 

 z rozličných krajin do Prahy navrácené, vybízel je k hojně návštěvě těchto schůzek a k sdě- 

 lování svých zkušeností na cestách nebo v studiích soukromých nabytých. 



Na to iiodal pan Emanuel Purkyně krátkou zprávu o svých botanických studiích 

 v okolí Berouna, zvláště o závislosti rostlin od fysikálních a geologických poměrů půdy, 

 ukázal, jak se rozšíření druhů rostlinných v těch krajinách dle povahy vápna, břidlice a 

 křemene řídi, a jak z toho polní hospodářství užitek čerpati může. Širší výklad podá pan 

 E. Purkyně sám ve zvláštním pojednání. 



