— 66 — 



Druhohory , ku kterýmž nejdříve zřetel obrátíme , pokrývají velikou prostoru 

 v Evropě a severui Americe. Největší díl vrstev jejich nese na sobě sice ráz pňvodu 

 mořského, značná část jest však utvořena na pevné zemi v sladkých stojatých vodách. 

 Dle (dožení svého rozvrhují se vrstvy druholior ve tři útvary: ncjzpodnější, Trias na- 

 zvaný a v Evropě bohatými ložišti kameinié soli vyznamenaný ; střední dle pohoří Jur- 

 ského, které z něho se skládá, Jura nazvaný, a svrchní , dle křídy , která v něm roz- 

 sáhlé vrstvy skládá, útvarem křidovým nazvaný. 



Nejstarší stopy, a sice ve vlastním smyslu stopy, nalezené v druhohorách, 

 náležejí plákům. 



Ve státech Massachusetts a Conneeticut v severní Americe vyskytují se totiž vrstvy 

 éerveného pískovec střídavě s břidličným kamením, kteréž k Triasu a tedy k zpodnímu 

 oddílu druliohor náležejí. Ve vrstvách těchto byly odkryty nesčíslné otisky šlépějí, a sice 

 v prostoře 14 mil na 20 rozličných místech. Z podoby těchto šlépějí soudí americký 

 geolog Hitchcock, že pocházejí od nejméně 44 rozličných druhů, z nichž 30 k ptákiim, 

 ostatní pak ku plazíím počítá. Velikost těchto ptáků dosahovala od velikosti sluk 

 až nad velikost pštrosů. Neb jsou mezi těmito šlépějemi takové (Ornitichnites giganteus), 

 které mají 18 palců délky a mezi prsty 12 palců otvoru, kdežto krok sám 4 — 6 stop 

 dlouhý jest. Rozměry tyto ukazuji na ptáka, který byl čtyřikráte větši nežli pštros. 

 Půda, po které tito obrovští, bezpochyby bahenni pláci, kráčeli, musila býti měkká, neb 

 po straně šlépějí jest kámen vyvýšen jako obruba. Podobné šlépěje, ačkoliv méně 

 zřetelné, byly nalezeny také v Anglii v podobných vrstvách, jakož i v nejsvrchnějších 

 vrstvách Jury, v tak zvaných vrstvách 'Wealdských. 



Kosti ptačí však chybí z té doby úplně. To se vysvětlí snadno tím, že ptáci mají 

 kosti duté a tenké v porovnání s kostmi ssavců, a že tedy snadněji rozpadnouti se 

 mohly nežli tyto, zvláště povážíme-li, že mrtvoly jejich na povrchu zemském ležet zů- 

 staly a tedy vzduchem snadněji porušeny byly nežli kosti ssavců v jeskyních neb 

 děrách ukrytých. 



Nejstarší zbytky ssaccú a sice čelisti se zuby byly nalezeny v Anglii u Stones- 

 fieldu ve vrstvách jurských. 



Zbytky tyto, náležející dvěma rozličným druhům, jsou tedy nejstarší památky ssavc- 

 ctva. Větší z nich (Phascolotherium Bucklandi) náleží dle podoby zubů k vaknatým ssavcům, 

 nyní jen na Austrálii a Ameriku obmezeným; druhý menši (Amphillierium Prevostii) souhlasí 

 dle zubů částečně s vaknatými, částečně s hrayzožravými ssavci (jako jest ježek, krtek). 

 ' Památná jest ta okolnost, že tito nejstarší ssavcové souhlasí s tím i-ádem ssavců, 

 který mezi nynějšími k nejméně vyvinutým náleží, a tak se stvrzuje i zde zásada pří- 

 rodní, dle kteréž v celku pokračuje od jednoduššího k složitějšímu. 



Že však v oněch dobách nejenom vaknatí a hmyzožraví ssavci žili, nýbrž také 

 již předchůdcové tlustokožnatých, které svého největšího vyvinutí v třetihorách dosáhli, 

 dosvědčuje úlomek zpodní čelisti se třemi stoličkami, nalezený též ve vrstvách Jurských 

 u Stonesfieldu, z jehož podoby znamenitý anglický anatom Oicen soudí, že náležel ma- 

 lému ssavci tlustokožnaténiu, ku kterémuž pozdější Hyracolhcrie, Microtherie a Hyopo- 

 tami, nynější však slonové, nosorožci, tapírové, hrochové a vepři patří. 



Ve vrstvách jurských ndadších (v Purbeckových vápencích, nejhlubších mezi Weald- 

 skými vrstvami) u zátoku Durdlestonského bylo taktéž nniožství zbytků malých ssavců 



