- 72 — 



17. století, původ jejich vyložiti si uměli. Hnáty a kosti jeho jsou po celé severní 

 Evropě a Americe rozšířeny; známe ohromné tesáky od Prahy, kde byly odkryty v 

 zahradě knížete Kynského, od Oustí nad Labem, od Kolína, Vysočan, Berouna , kde leží 

 v hlíně naplavené; dosti hojné jsou v rovinách moravských, okolo Vídně a zvláště v ro- 

 vině dolské a podolské. Nejčetněji vyskytují se však v Sibii-i a v polární Americe. 



Ostrov Ljachov u ústí Leny jest v pravém smyslu slova celý pokryt zuby a hnáty 

 slonovými; zvláště zuby jsou tak zachovány, že od více nežli 100 let du obchodu co 

 pravá slonová kost přicházejí a tak jako od živých slonu se potřebují. Nekolikkráte již 

 byli celí mamuti v sibiřském ledu a znu'zlém bahně nalezeni; tak ponejprve r. 1799 

 u listí Leny, r. 1843 na Tasu mezi řekami Obi a Jcnisei, a sice nejenom co kostlivce, 

 nýbrž i s masem, kůží a chlupy. 



Zároveň s mamutem žili již také oba dnešní druhy slonů : od nich se však ma- 

 mut rozeznával předně srstnatou kůží, tenšínii a četnějšími deskami v stoličkách a 

 ostřejší podobou dolejších čelistí. Výška obnášela 15 — 16 stop, tedy byla taková, jako 

 u indických slonů, tesáky byly ale mnohem větší, někdy až na 15 slop dlouhé a 

 na 1 stopu silné. 



Náramné množství mamutových kostí na jednom místě uložených ukazuje na to, 

 že slonové v pravěku lak jako nyní společně ve volkýcli stádech žili. Potrava jejich 

 záležela hlavně z listí stromového, neb ve zmrzlých mrtvolách mamutů bylo nalezeno 

 ještě mezi zuby jehličí jedlové. Z toho, jakož i ze silné srsti niamutň v Sibiři nale- 

 zených, dá se souditi, že slonové pravěcí i v studeném pásmu žili. Bezpochyby stě- 

 hovali se v zimě více k jihu, v letě pak podiU břehu řek k severu, při čemž mnohý 

 kus v bahně uváznul a zahynul. /íl>!iifinm ^ vř! 



Zároveň s nosorožcem (Rh. tichorhinus) a mamutem přebývali v EM'opě také dva 

 nebo tři druliy hrocha, Híppopniamus, nyní pouze na Afriku obinezené, kdežto u bahni- 

 tých břehů řek a jezer se zdržují. Největší druh vyhynulý, H. major, jehož zbytky na 

 mnohých místech střední Evropy, ve Francii, Anglii a Ruších se nalézají, přibližoval se 

 dle podoby k nynějšímu a snad to byl lontýž druh, velikost jeho byla však značně větší. 



V dobách těch žila také rozličná zvířata z rodu koní, a mezi nimi byl také druh, 

 s nynějším .skoro docela souhlasný. Nyní nežijí nikde v Evropě divocí koně (nýbrž 

 jen zdivočeli), dle zpráv starých římských spisovatelů Strabona a Varrona ale byli v do- 

 bách jejich divocí koně ve Španělích a Švýcařích, taktéž náleželo maso divokých koní 

 k lahůdkám dávných Němců. V Britanii nalezl však Caesar již ony malé koně, kteří 

 podnes odtamtud pod jménem pony k nám přicházejí. Z rodu skotu žili v době dilu- 

 viální aspoň tři druhové, a sice vy.skytuji se zde ponejprve, neb v starších \Tstvách 

 není po nich ani stopy. 



První druh byl skot pižmový. Bos moschaítis, posud žijící, avšak pouze na po- 

 lární Ameriku obmezený ; zbytky jeho byly nalezeny v Sibiři, u Berlína a v Anglii. 



Ostatní dva druhové žili nepochybně ještě v dobách římských, obývajíce v pralesích 

 Germanie. Jednoho z nich jmenovali Bison , druhého Urus, a přiváděli je na 

 štvanice do ftíma. 



V nejstarších památkách písemnictví našeho vyskytují se také již dvě jména divo- 

 kého skóla, iubr a /ar, z nichž ono Bisonu, toto druhu Urus náleží. 



