— 73 — 



Již v LibiiSiní- soudil obrazí sp viíšcň fliriidoše ^\o\y. „miíclinu riikií, zarve 

 jarým turem" ; v Liidiši a Luboru ve Kralodvorski-rn rukopisu n>'y'*''' Zdcslav dliihé 

 dřevce, i na drevcl Uiří hlava, vzkofí na oř jarobujný, brdivýini slovy vece: PradCd 

 mój zbi (liva tura. olřík zahna Nónicev sliory: zkusi F-ubor cbrabrost moju." Snad to 

 jeden z předkáv Pernšteini-ňv, kleři měli v znaku tuří blavu. Také knížecí rod Auers- 

 perkův, jejichž původní hrad jest Turjak v Krajinř, má lottíž znamení ve svém štítu. 

 Taktiíž jest povšimnuli iiodno, že mnolio českých míst svým jménem na tura upomínS, 

 jako Tui"any, Tui-Í. Turov, Tursko. 



Slovo zubr nalézá se v Mater Ncrboniiii. pak v niístnícb jménech Zubří a Zubrnice. 



V staroněmecké básni o Nibciungách děje se zmínka o honbě jak na túry tak 

 na školy, ') z ěehož všeho vysvítá, že oba druhové skotu ještě v dobách historických 

 V"Střední Evropě a jmenovitě v slovanských zemích žili. 



'" ' Tur ^7IlynuI docela a hnáty jeho pod jménem Bos primigenius nalézají se po celé 

 Evropě v naplavcninách roztroušeny. Aěkoliv dle popisu Caesara ') převyšoval dávný 

 tur nynější náš domácí skot silou i velikostí, lak že ho porovnává se slonem, ukazuje 

 předce docela souhlasná podoba tura vyhynulého a skota doniácílio, že onen jest vlastně 

 jen' předchfidce tohoto, a že naši býci a krávy bezprostředně od lura pocházejí. 



Zubr žije posud, av.šak obniezen pouze na les Bělověžský v Litvě, kde z rozkazu 

 cara bedlivě se hájí, aby tento poslední poloniek pravěké naší zvířeny úplně nevyhynul. 

 Od lura a našeho býka rozeznává se přede ^ším dlouhou hří\ou, která šíji a plece jeho 

 pokrývá, jakož i znaěnou velikosti. Zbytky pravěkého zubra, na mnohých místech 

 v Evropě ve vrstvách dihiviálních se vyskytující, obdržely od přínidopiscfi jméno Bos 

 priscus, tento druh převyšoval ale žijícího zubra nejméně o čtvrtinu velikosti. 



Jeleni objevili se v Evropě mnohem dříve nežli skotové : podotkli jsme již dříve, 

 že se \7skytnji kosti jelení v středních vrstvách třetihoriiícli. Později přibýval počet 

 druhít jeleních a podoba jejich blížila se vždy více k podobě jelenů nynějších, tak že 

 se dá souditi, že v dobách diluviálnícli již někteří druhové žili, kteří podnes v Evropě 

 rozšířeni jsou. To platí jmenovitě o srnu, jelenu, sobu a losu. Sob (Cervus tarandus), 

 zdržující se nyní jen v nejsevernější Evropě, Asii a Americe, byl tenkráte rozšířen skoro 

 ^0 celé Evropě: kosti jeho nalézají se až do Montpellicru v jižní Francii. Z toho roz- 

 šíření jakož i z rozšii*ení škola pižmového, nyní též jen na polární krajiny obmezeného, 

 pak z jistých úkazň, které svědčí o větší rozsáhlosti horského ledu v Alpách ba i 

 v Tatrách, uzavírati se dá, že v jisté době předhislorieké ponebí v Evropě studenější 

 bylo nežli nyní. Los (Certvis alces^ žil v střední Evropě zajisté ještě v historických 

 dobách, načež připomenutý verš z Nibelungů, kde slově Elch, připomíná ')• Zbytky jeho, 



' ) Darnarli sclilup; er schiere einen Wi.ienl und eiiieii E\rh , Slarkor Ure viere u nd 

 eliieii griinmeii SchelcU. Verš 370-3. 



'') Tcrtinm e»t genus enrum, qui ÍVi appellantur. Hi šunt majnlludiiie infra eleplian- 

 lo9. specie el colore et figura tauri. Magna vLs eorum et iiiagna velncilas, neque 

 hninini neqiic ferae, quara conspe.xeriiit, parcunt. — Amplitudo cornuum cl figura el 

 species mnltum a nostrorum boum cornibus differt. 



Caesar, de bello gallico. Lib. VI. Cap. 28. 



