— 103 — 



Vlijí. A když koncfnó vSude v piilironských dulinňch i na vysokých holocli na zelené 

 jiažili mrazucd seslřica ') vykvilne, je Oáka, že so za ncdloulio i liolc sněhem osypou, 

 a Valaši moravští říkají, že kážou nahátky dévcalůin přásf. 



Krčiny (pařezy) na rubiskii('h se nevykolěiijí ale vyhnít se nechají; je lam dosud 

 lakový doslalck diiví, že se to považuje za zbytečnou práci. 



Divoké tv&i-e je v lesích těch dosti, medvědi, vlci, lišky, jazevci, rys, který na 

 dobytku velké škody dělává , dicoké mačky (koíky), ranoslaje, kuny, lasicc, večerky, 

 iajici, a na vysokých vrchách a holecii na Duiubieru, na Prašivé hvizdary (sciště, Mur- 

 meltiiiere). V Befiušskéni revíru není tolik jezevců ani kun jako na Hronci , divokých 

 niaček ale stejně. Králem nade všeckou tou čtvernohou zvěřinou je v lesích těch starý 

 mačko, který má svoji hlavní residencí v zápolách a jeskyních Věporu Klenovskélio a 

 kuřeti neublíží, jen když ho lidé nechají na pokoji. Ale Handělec jak ho potká, nemůže 

 odolat, aby s ním nešel v zápasy, a byf i napřed věděl, že se mu zle povede. Ne jeden 

 Handělec niňže se pochlubiti jizvami od medvědích tlap, když se spolu potkali buď v lese, 

 buď na ovsíku. Když je ale v jeseni dosti bukvic, nevšímá si mačko ani ovsika ani 

 volů, a v letě krmí se borůvkami, malinami, jahodami, šípky, a když se mu poštěstí, 

 medem. Jedenkráte přišel medvěd v noci k osamělé v lese kolibě. Valach, nevěda co 

 to venku šramotí, otevřel, ale jak mile vystrčil hlavu, trkli s medvědem do sebe jako 

 dva berani. Medvěd hned se obrátil a peloval do lesa. Valach zavřel kolihu a ošíval si 

 hlavu. Takovýchto komických výjevů vypravuje se mezi lidem mnoho. 



„Urobme si medvědi zábavku!" navrhl přítel Sámko, když jsme vešli na vrh vy- 

 soké strmé zápoly a oheň nakladli, nebof Slovák jak kde chvilku postojí, již si naklade 

 oheň. „No urobme!" zvolali druzí, a Sámko hned odskočil, urval od země velikánský 

 kámen, zdvihl oběma rukama nad hlavu , a sloupna na samý kraj skály dolů jej hodil. 

 Po chvíli slyšeli jsme temné zadunění a bylo ticho. „Dobré sadol!" zvolali šuhajci, 

 jdouce si pro kameny. „Nuž lila, taká je medvědí zábavka, a či se vám líbí'?^ plál se 

 mne Sámko. Mně se líbila, ale myslila jsem si, že by se nehodila pro vyškrobeného, 

 siabonohého šviháka. 



Černé zvěre, divokých kanců "), na něž král Mafáš polovával a jichž prý nejvíce 

 okolo Věporu Klcnovského bylo, není již viděli. Před několika lety vidívali piý lidé ješlě 

 jednoho starého kance v lesích Věporu Klcnovského. 



Vlků je pro strach a škodu lidu až mnoho; při velkých zimách přejdou jich celá 

 hejna z Haliče přes hory, přepadají sláda, a strašné jejich vytí ozývá se v noci i po 

 dědinách. Běda člověku, který jim přijde do cesty, dokonce když jsou hladoví! Co 

 nesmějí sedlácí zbraň míti, rozmnožili se, aó jích dosti potlukou kUcky a sekerami. 

 V doleních stolicích, kde jich mnohem více je, drží sice páni honby na ně s velikými 

 hostinami spojené, ale místo vlků střílejí se obyčejně zajíci a srnci. Vysazen jest od 

 ouradů plat za kůží starého vlka 4 zl. siř., za kůži mladého 2 zl. stř., za medvědí kůži 

 8 zl. siř.; stává se ale někdy, že je vlk ješlě v lese a kůže už je propita. Nejlítější 

 Jejich nepřátelé jsou příbuzní jim psi ovčáčtí, z nichž mnohý nosí na těle znaky krutých 



') Colcbicum ; iimomrarka, jesenka, holopanna, nahářek, bujakotu cajca. 

 ") Věpor, divjah, kúriias. I Srbové říkaji divjak. 



