— 128 — 



Z Rok5'can zamíHli jsme k Plzni, zastavivše se ješíé u železných dolů Ejpovských, 

 kde ruda podobná k Nučické (magnetický silikát železnalý, Chamoisit) se dobývá. Cesta 

 vede od Ejpovic vzluiru a po vystoupení z lesa otvírá se náhle rozsáhlá vyhlídka na pa- 

 horkovitou nížinu Plzeňskou, vesměs vyplněnou útvarem kamenouhelným od Chotěšova ai 

 ku Plasům, a kolkolem obstoupenou vyššími silurskými hřbety. Daleko na západ modraly 

 se však již dlouhé hi-ebeny Českého lesa, nad něž Frimda ostře vystupuje, dole pak pod 

 námi rozkládala se zkvítající Plzeň v nejhlubším místí uhelné nížiny, právě tam, kde Rad- 

 buza, Uhlavá, Uslava a Mže se stýkají. 



V Plzni byla naše první cesta k milovanému professorovi Smetanovi, z jehož po- 

 zdravení jsme srdečné se těšili a spolu s jinými vlastenci někohk utěšených okamžiků 

 strávili. Mimo to nuie nejvíce vábila proslulá sbírka otisků z kamenouheluého útvaru, 

 kterouž hornický inspektor p. ilfíA-i' od dávných dob ve vůkolí Plzně a Radnic nasbíral a 

 ve svém malém ale bohatém minerálním Moseu uložil. Sbírka otisků p. Mikše jest pravý 

 poklad pro českou Palaeonlologii, a doufám, že bude českému Museu zachována. Spojená 

 se Šternberskou sbírkou dá nám pak úplný přehled pravěké naší Flory. 



Uhelný útvar Plzeňský, kterému jsme pro náramnou rozsáhlost jeho (obnášíf 10 [3 mil) 

 tenkráte jen málo času věnovati mohli, chová v sobě zárodek mohutného průmyslu, až jen 

 železnice navržená spojení s ostatní zemi usnadni. Uhlí sice není mohutné, avšak výborné, 

 a hodí se pi-ede vším do pecí puddlinkových. Proto se zaváží litina Kladenská až sem do 

 Vlkýšů, kde stojí rozsáhlé pece, a též v Nýřanech připravují se velkolepé závody železnické. 

 Zanechaje si popis Plzeňských uhelen k příležilé době, spěchám již naznačili další běh naší cesty. 

 ObrátiU jsme se z Plzně k Nepomuku přes Radinu, Wilštein, Seč, abychom poznali 

 Tráinatou, skoro jen z buližníkn a starých břidUc složenou krajinu. Od Zinkov , kde 

 jsme hr.inici silurského útvaru dostihli a památné poměry žuly k břidlieera skoumali (střídat 

 se zde žula s břidlicí jako u Kamenného Přívozu blíž Jílového), brali jsme se vzhůru 

 k hřbetu rulovému, který uprostřed do žuly vložen od Šn?navy až ke Kasejovicům zabíhá. 

 Od Oselce, kde se nám otvíral pohled na osněženou Šumavu, přede vším na Bonbín, šlo to 

 dolů samou žulou až do Horaidovic, pak podél sejpů Otavských do Strakonic po rulové 

 půdě, jejíž vrstvy na spůsob ohromných necek zahnuté s obou stran Otavy vystupují. 



Kad míru památná jest skalka z křemene a zeleného kazivce složená u Bulěnic 

 bliž Strakonic, která posud nepovšimnuta v průmyslu našem důležitého místa zajmoati 

 může, jelikož kazivec nyní k tavení mědi se bére. 



Od Strakonic namířili jsme nazpět ku Praze, avšak ne rovnou cestou, chtělit jsme 

 ještě málo známé vrchy Táborská navštívili. Z Pisku, kde jsme se zastavili a s přátely 

 pobavili, zašli jsme přede vším ke Křemenným lomům u Smrkovic, v nichž pan Kaš v nej- 

 novější době mlýnské kameny lámati dává. Křemenec ten náleží k dlouhé křemenné žíle, která 

 rulu zdejší proráží a zároveíi se Šumavou běžíc přetržitě až k rovině Budějovické se táhne. 

 Spracování kamene obtížné jest pro krystalnatý sloh jeho; radím vtom ohledu, aby se učinily 

 pokusy s rohovým křemenem, z něhož náramné balvany volně na polích leží v okolí Bíliny. 

 Přestoupivše řetězový most Vltavský u Podolí spěchali jsme rulovou vysočinou Tábor- 

 skou přes Bernartice k Opořanům, a odtud obrátili jsme se vzhůru k Jistebnici, abychom 

 překročili široký hřbet, přes kterýž se kráčí k Jetřichovicům a do údolí Sedleckého. Kr.i- 

 jina jest zde rozvlněna velkými vrchy a skládá se z ruly a žuly v přerozmanitých odrů- 

 dách. Zdá se, že největší díl Táborská jsou ohromné žulové neck-y, v nichž leží rula, 

 jeden kraj těch necek jsou pak hřbety nad Jistebnicemi a Milčínera, druhý kraj však hory 

 n Pelhřimova a Počátek. Velkolepá vyhlídka otvírá se s Jistebnického hřbetu nejen na 

 Táborsko, nýbrž až na Šumavu. 



Z Votic jsme pak již bez ustání spěchali domů přes žulový Ladvenec, až jsme z po- 

 sledního žulového kraje, nad Jesenicemi, stověžatou Prahu zase spatřili, kterážto nás po- 

 silněné zdravým vzduchem na mnoho neděl zase do lůna svého přijala. 



Jan Krejčí. 



Oprava. 



Citát ze Živy na sir. 65. ř. 10 zdola náleží ke sir. 70. ř. 22 sborn. 



Tukem Antoriina Renna v Praie, 1859. 



