— 132 - 



naši Šumavy, v tom se ale mýlí. Náš smrk daří se jenofii v prostředním a severním 

 západním Rusku a pak v středním Rusku. Jest ale v Ruších jiný druh smrku, velmi 

 podobný k našemu, od něhož se jenom přímými šiškami rozeznává, Pinvs obovata 

 Ruprecht, klerý dříve s naším smrkem byl míchán, a ten zaujímá celou severní část 

 Ruska, pak východní část gubernií Permské a Kazaíiské, jakož i včtší část Sibiře. Náš 

 smrk rozšířen jest v ruskéui Laponsku, Finsku, západním Rusku (Baltické provincie, 

 Litva, Polsko), a na východ v guberniích Vologdské, Moskevské a Novgorodské. Dále 

 na jih stává se vzácnějším, poněvadž tam převahují stromy listnaté, ze sosnovitých pak 

 jenom borovice rozšířena jest. 



Severní jeho hranice tedy tvoří čáru klonící se od 69" šířky a 50' délky k 55" 

 šířky a 70° délky, jižní jeho hranice tvoří čáru vystupující od 50° šířky a 25° délky 

 k 55° šířky a 70° délky. 



Vidíme z těchto čar, že náš smrk vyhýbá se jak ledovým krajinám sibiřské zimy 

 tak i horkým létfim jižní a východní Rusi. Při tom ale seznáváme pěknou vlastnost 

 druliu Pinus obovata (jejížto jižní hranice jest severní mezí našeho smrku), že si z ta- 

 ko^^[■ch maličkostí, jako jest prostřední lednová teplota — 12" až —16°, ničeho nedělá a 

 při tom také parná, suchá léta dobře snáší; pročež mám za to, že zavedení tohoto stromu, 

 který co do plochosti kořenů a vzrřistu s naším smrkem srovnávati se zdá, v krajinách 

 lesů zbavených, suchých a horkých, kde pokusy s naším smrkem činěné se nedaří, 

 dobře by se vyplatilo. 



Méně myslím hodila by se Pinus obovata ke zvýšení v našich horách hranice stro- 

 mové, nebof když v naší Šumavě smrk až 4300' a výše vystupuje a teprv na samých 

 vrcholích přestává, jsou toho příčinou více větry na >Tcholích panující (nebof i nižší 

 vrcholky jsou větším dílem holé) a příliš chladné léto, nežli tuhost zimy, která tam sotva 

 jiholaponské se v^Tovná. V Krkonoších, kde hranice stromová na větším díle níže leží, 

 přispívají k tomu i vývraty a hubení lesů od lidí, a tam potká se každé nové zakládání 

 lesa s obtížemi. Nejspíše by Pinus obovata nalezla léto našich vysokých hor příliš 

 chladné, i opětně tuto tvrdím , že by u nás lépe byla použitelná v ohledu na své sná- 

 šení suchého tepla (což platí též o sibiřské jedli a dřínu, o kterých později promluvíme). 

 Přehlédneme-li ještě jednou rozšířenost našeho smrku, který, vyjma pojediné výskyty 

 v horách západní Evropy, obmezuje se na střední, severní a východní Německo, Skan- 

 dinávsko, země Polské a Karpatské, celé východní (od jihu až na sever) a prostřední 

 Rusko: můžeme z toho zpět uzavírati, jaké musí býti podnebí těch krajin v Cechách, kde 

 smrk dobře se daří. Smrkové lesy pokrývají všecka naše hraničná pohoří větším dílem 

 již od 1500', dále v nižším nitru země spatřují se více na severních stráních, v západní 

 pak polovici země spouštějí se níže nežli ve východní, kde vzduch jest nniohem sušší. 

 Z toho jest vidno, že části Čech právě jmenované, kde smrk dobře se daří, mají pod- 

 nebí severoevropské alespoň v letě, při čemž ale zima v horách českých mnohem teplejší 

 jest nežli v severní Evropě, což dokazuje promíchanost našich smrkových lesů jiným 

 stromem, který požaduje mírnou zimu a o jehož rozšíření teď mluviti budeme, totiž vy- 

 skytování se jedle. 



Jedle, Abies peclinatu D. C, Pinus Picea L. (Pinus Abies Duroi. Duroi směnil 

 názvy Linnéovy pro jedli a smrk, a to vším právem, nebof Picea znamená v latině strom 



