— 142 - 



stávajícím špendlifím a přepěkným araukariovitýin vzrůstem, zasluliuje u nás zdomiíciicti. 

 Mladé exempláře v parku Bubenečském u Prahy daří se výborně. S jedlí kefalouickou, 

 velmi podobnou k naší, nedaly se ješté žádné zkoušky. Pyramidovitá odrůda tisu, známá 

 pod jménem Taxus hibernica, daří se u nás dobře, a zdá se, že mnohem rychleji roste 

 nežli tvar obecný. Konečně upozorfiuji na norvežský druh smrku Pinus viminalis, die 

 Schlangenficbte , o které zapomněl jsem se zmíniti při smrku obecném, jehož odrůdou 

 jest, což dokazuje už ta okolnost, že obyčejně ze 100 zasetých semen % vzejdou co 

 smrk obecný. Tento tvar vyskytuje se také na Šumavě planě, ano roste tam i strom, 

 který má některé větve jako Pinus viminalis, kdežto jiné ukazují obyčejnou podobu. 

 Poznáváme tedy z našich domácích druhů jalovec co všude rozšířenou, jedli co 

 západoevropskou, smrk co středo- a severoevropskou, kleč co čistě středoevropskou a 

 borovici co hlavně východoevropskou rostlinu; z druhů pěstovaných jeví se limba a 

 modřín co středoevropský alpský, černá borovice co jihoevropský horský strom. Ob- 

 zvláště z jich rozšíření v Ruších dají se poznati teploty, na něž tyto stromy jsou vázány. 



Havran a jeho rod. 



Od Hynka Skály. 



„Zalurákoce v hradu vr (an)." 



Jak by peřinu rozpáral začne se chumelit, a — zima je zde. Na perutích větru 

 severního vznesla se nad krajinou. Mladí "staří mluví : „Zima je zde." i rozpráví se 

 o překrásném minulém letě, a těžké jest loučení od bujarého života polního. Orba již 

 přestala, osení v zemi zavláčené pokojně dřímá. 



Dnes je první chumelice. Celá krajina jako v mlze. Sníh se hrne k zemi v hustých 

 kotoučích, od větru bičován točí se chvíli do kola jako šílený; a zas, jakoby chtěl po- 

 koj přinésti na krajinu druhdy tak čUou, padá jednotvárně ve velkých chumáčích a po- 

 kládá veškerou krajinu. Symbol to nn'ru a rovnosti, která trhá skály a vyplňuje oudolí. 



Rozhled po krajině se šíři. Poslední chumáč dopadl a slunko prokmitlo a rozlilo 

 svou jemnou zář po veškeré dědině. Obloha je čirá, jasná, a hravě se na ní mění 

 čarovné tvary obláčků. 



Je to divný život ten první zimní den. Vše je tak sváteční i bolné; tak veselé 

 i smutné; tak jasné a přece zamyšlené. Hyne starý svět, staré krásy, starý život; 

 krok — a nový máš tu svět, nové krásy, nový život. Tráva pomrzla a je tu bílý něžný 

 sníh; listí opadlo a stromy jako nanovo v květu. Dříve veselý bujný hluk; teJ ticho, 

 všady ticho. Ticho přeposvátné, ale také trochu zamyšlené, jakoby ještě nemokla příroda 

 pochopit tu velikou zimní krásu. 



Jakoby oslepena svou vlastní vnadou stanula zaražena a teskně tajila svůj dech. 

 Nikde, nikde ani hlásku, nikde tónu, žádná ušlechtilá melodie; — slavík netluče z hloubí 

 háje, ani skřivan ve fantastickém rozechvění netřepetá se ve své závratné výši. Tam 

 sedí vrabčák ! Proč ten nevydává hlásku, proč ten nezačimčaruje, nezaštilipuje? Sedí tam 

 pod oknem, mlčí jako hrob a tetelí se jakoby mu šlo o hrdlo, mysl jeho polétá po 

 stodole, špejcharu a mlatu. 



^Krrá" — Co to? Přece Jeden zvuk v té zimní poušti, přece jeden placi hlas 



