- 143 - 



po lom širém poli, po tom bíIem siičliu. Uditud se vzal ten ciirupliivý hluš? Pulilcď 

 tamto, havran nebohý se teskné llaří ku kopce, ahy nšel neniih)sr(inýni šípfím nira/.ivého 

 severu. Teif se ohlíží, nachyluje se k zemi, odráží se, a těžkým iiamáliavým letem ne- 

 nu)torně se kolíbaje sedá si na kopku jinou, ohlédne se po vás a zvolá dumné: ^Krrá!" 



„N'epríjeinný to hlas!- praví kdosi. A přec lak milý v tom pustém, zimním tichu, 

 tak dojíniavý. liudí v nás jakousi lítost nad tím pánem sněhu, nad tím pobloudilccm. 

 Divný to pták. Málokdo si ho všímá — a kdo by to také Činil? Vždyf jen po zemi 

 se plazí, je tak nemotorný, tak drsný, jednotvárný, zkrátka hnusný, že za to nestojí. 



Jinak soudí asi havran o sobě. Kdybychom jej mohli vyslechnout, divné věci by 

 nám povídal. Leží v nčin něco zarytého. Jakás utajená zoufalosl a nenávist ke v.šcmu 

 co jest, an je v.še krásnější nad něj. Zoufalý to stav. Od pi-írody samé jakoby byl 

 oěerněn ; není nui ani popřáno za dlouhých večerů — pro ukrácení dlouhé chvíle — si 

 zazpívat. A k tomu ještě hříšnou ironií mu připisují ve přírodopisu největší talent ke zpěvu. 



Podobá se neuznanému talentu. Bez moci, sám se povýšit nad hnusnou všednost, 

 cítě v sobě veliké vlohy, avšak i nepřemožitelné překážky, mstí se všemu. Kráčí tady 

 krok za krokem; — je znát, jak velice mu to velké hrubé tělo v chůzi překáží, ocasem 

 o každou hroudu zavadí, a tak se motá po všem kamení, hroudách a sněhu. 



Myšlénkami těmi obtížen s hlavou skloněnou odstrkuje se od zrádné země, a za- 

 rývá se jako krtek ve svou povětrnou říš, křidloma vesluje, obtížně se kolíbá a dále 

 krajinou vleče. V tom naň vítr zafoukne, a on i tímto živlem zrazen klesá k zemi. 

 Natáhne své vyzáblé nohy, padne na hroudu, podívá se kolem a zaúpí: „Krrá!" 



1'řemýšlete trochu o tom černém tvoru, a brzy ustoupí všecka ošklivost před mm, 

 brzy poznáte velikou zajímavost jeho. Pročež pohlédněte blíže, pohlédněte mu do srdce, 

 nebo spíše do duše, a uzříte jeho velký význam, znamenité jeho vlohy. Vtip opatřuje 

 ho zbraní proti rozličným nebezpečím. Že rozeznává myslivce od člověka neozbrojeného, 

 ví dobře každý, kdo jednou po havranu střelil. Ueíti-ll prach, daleko odletuje, kdežto 

 pracujícího rolníka často na deset kroků po brázdě sleduje, aby uchopil žížalu, pondravu 

 nebo myš ruchadlem na den vyvrženou. Obzvláště taleut svůj okazuje vyhledáváním po- 

 travy, kdežto někdy až báječného ostrovtipu užívá. 



Kavky, straky (blízké to příliuzné havrana) jsou morem a zhoubou chroustů. Jako 

 úmluvou sletují se pod dubisko ; dvě neb tři lítají mezi větvemi, křidloma a tělem do větví 

 tlukou a strkají, a tak množství chroustů z listů na zem srážejí, kde se procházejí ostatní, 

 které je sbírajíce pochutnávají sobě na jich masitých tělích. Tak se často prohánějí od dubu 

 k dubu a stratesrickým tímto spůsobem svůj žaludek uspokojují. Příkladů podobných slý- 

 chati lze od myslivců i hajných veliké množství. Tak často vypravuje se o smělých hon- 

 bách na zajíce, které společně podnikají. Známo jest, jak na nebožáka se řítí, oči mu 

 vyklubou a pak o zmámeného a polozabitélio ušáka se dělí. 



Tuhá sněhová zima dělá z těchto ptáků dravce ohromné sily a nestydatosti. Jak 

 se jindy lidí straní, tak drzými naopak se stávají v čas nouze. Přicházejí až k stavení. 

 Na dvoře, ve hnoji najdeš havrana mrzutého , zhrda nenduvného. Pomžený tu sedá 

 s nepřátelskou vránou i strakou na jeden plot. Krade, vraždí, loupí, kde se mu příležitost 

 naskytne. V letě, když se zdržují v temnosti lesů, vídati je lze, ani nad potokem se vzná- 

 šejíce příležitě na břehu tak zvané misky žabí chytají, s nimiž pak vysoko na skaliska odle- 

 tují, dolů je pouštějí, opět sbírají a zase shazují, až se rozpuknou. Podobně shazují ukra- 



