— 144 — 



děné ořechy, aby se k jádru doslali. Obyčejná jcjicli strava jsou malí brouci. Po silnici 

 se rádi v konskúin trusu hrabou a nezažitá zrnka polykají, 



Na poli vyklobávají do země dosti hlubokou jamku, při čemž svého kuželovitého 

 tlustého zobáku co motyky užívají a daleko od sebe hlínu hází. Takto pracují namáhavě, 

 aby >7táhli z didku masitou žížalu a ji svým mláďatiim přinesli. Také se stává, že ptá- 

 čníkům kvíčaly v oka chycené vytrhují. Někdy se arcit přihází , že pohodlným tímto 

 spůsobem se nepohodlně v oku oběsí. Zajímavo jest na ně patřit, dostanou-li něco tvrdého, 

 kost, ořech a j., jak nemotorně na to skácí, hrubýma nohama to přidržují a zobákem 

 rozbiti usilují. 



Svá mláďata nade vše milují, a živí je pouze masitou krmí. K víili nim často do 

 boje se pouštějí a veliká nebezpečí podnikají. Neznají v tom ohledu zcela žádné bázně. 

 Jako bojovnicí pro rodinu vrhají se směle v zápas. Společenství v podnikáních jejich 

 budí odvahu nekonečnou. Jsa nepřítelem jakékoli autority nad sebou, pronásleduje i vy- 

 zrazuje havran dravce, od poštolky až ku káněti. Sjednocenou silou vrhá se množství 

 na pána povětrné říše, na orla, napadá jej a s velkým hlukem ho obletujíc naň doráží, 

 až tento přemožen ustoupiti musí a v rychlém letu hledá pokoje a ticha. I výra vyče- 

 nichá ve tmavém doupěti a myslivci prozrazuje. S ním provádí rejdy rozličné. Povznesa 

 se nad něj kráká a klofá tu ohavu noční, která neví co počíti. 



Jenom člověka lstivého se štítí, který vymýšlí rozličné nezákonní prostředky, aby 

 chytil nebohého havrana, aby jej spoutal i zabil. Tu mu nastaví oko, tu zase kornoutek 

 po kraji lepem namazaný, a opatřený v dQlku masem. On ale čenichá z daleka lep, 

 neřád se ho dotýká. Zato ale tím spíše uvázne nemotorné tělo v některém oku. Pak 

 počne sebou trhat, škubat, křídloma pracně tluče o zem, až okolní druhové jeho křikem 

 se zdvihnou a nad ním teskně výří, až uletují daleko pryč, zanechajíce ho trapnénm osudu. 



Ano, člověk jeho dobré vůle zneužívá. Staví na palouku výra, a když havrani 

 počnou nad ním krákat, zahynou olovem a prachem. Které nezasáhl smrtící brok, ule- 

 lují daleko. Tam nad lesy krouží a zde onde na sosny a jedle zasedají. 



Konči se duben, počíná hnízděni. Tu nastane starost, kde hnízda si vystavěli a 

 jaké k tomu si opatřiti látky. Jsou sice havrani příkladně svorni, a ve státu svém vzorní 

 občané. Ale když se jedná o život dítek, o brzké stavěni obydlí, hašteří se, zlobí, 

 klofají se, ano někdy i bojují mezi sebou o kousek dřívka, o štipec trávy, zde o péro, 

 onde zas o místo pohodlné. Není také divu, že nastanou podobné třenice a rozkolnictví, 

 když osm, dvanáct, až šestnáct havraních hnízd na jednom stromě se zakládá. Tu ovšem 

 v tak četné kolonii havranů vzniknou sváry, ziskuchtivost a pomsta. Jak ale hnízda jsou 

 v pořádku, prchne všechna vášeň, a láska i cnost u nich nastane neobyčejná. Když 

 se nyní hluk a křik utišil, prohlédněme si hnízdo. 



Větve, kořeny, trní, zem, trávu, chlupy, peří a teploučký mech tam nalézáš, uměle 

 i neuměle, ale vždy pevně svité a spletené. Ve hnízdě pak na začátku dubna jsou čtyry 

 vajíčka dvakrát tak veliká jako holubí. Barva jejich je v celku bledě zelená, stejná. Na 

 tuto půdu jsou skvrny popelavé, na ty pak nepravidelně skvrny hnědé naneseny. Z těchto 

 strakatých vajec vylíhne se za dvacet dní mladý havran. Čmejří se hnedle vytratí. Na 

 ki-ídlech mu vyrazí černé brky, a znenáhla na se přijme vzezření celé černé. 



Po nějakém čase pokusí se mladík o lítání, má ale při zobáku štětiny. Tyto známky 

 svého mládí po nějakém čase odře, otluče a oklofá, když se dosti ve hroudách, sněhu 



