— 145 — 



i inuzi kanioiiiin luiliraLul. Tu tcprv se i iiůlio vyvinu priivý iiavran, na klerúiii se slu- 

 neční záře lak ráda láinc v diihiivi' I)arvy. Žádný z rodu jeho se nemůže takovou 

 leskou čeniosli honosit. Pak vede sviij vlastni život. Rovný otcům svým je občanem 

 co Anjrličan, Francouz v boji, Špančl v lásce, Italián ve lsti, Spartán v jídle, Kíman 

 v hrdosti, Némec (filosof) z hladu. 



V tom se s ním ouplně shodují: vrána, krkavčík a kavka , ktein také velmi ne- 

 snadné se rozeznávají a velmi rozličně se objevují. Tak vrána , která s krkavčíkem 

 skoro vždycky poletuje, s ním se i pái-í. Tím se stává, že úchylnou barvu má; brzy 

 je černější, brzy pi-evládá barva popelavá. Taktéž i kavky nalézáme popelavé, kropo- 

 nalé, ano bílé. I' nás jo černá. Kavka pak ve společnosti havranů se též často s nimi 

 pomíchá; jediná straka a krkavuc zůstávají věrni svému rodu; krkavec svým duchem 

 iiespolťčonskýMi , straka nepi^átelslvím proti všemu ostatiu'mu ptactvu a vědomím své 

 vlasluí krásy a pestrosti. 



Projdeme nyní jednotlivé druhy, iiaznačíce jich vlastnosti, kterými se od sebe liší. 

 Vlastně tak zvaný havran (Corvus Iruyilegus, die Saatkráhe) jest onen pták, o kterém 

 jsme dosavad výhradně mluvili. 



Straka (Corvus pica, die Elster). Každý snad zná tu strakatou zlodějku. Zdaleka 

 ji poznáš po dlouhém ocase, po těch černých zakulatělých křídlech, jenž se na bílé půdě 

 jejího léla ti-pytí. Majíc let beztoho namáhavý, snadno se v domě upoutá vytrháním brků 

 neb zastřihnutím ki-ídel. Takto zbavena lotu velmi zkrotne a naučí se z ruky žrát, 

 s dětmi si hrát, ano za člověkem jako psík chodit. Vytáhlé nohy dodávají chodu jejímu 

 jakési upejpavosti a koketující vážnosti. Podrážděna dělá několik skoků, pak zůstane 

 stát, a ocasem, jakoby svou pýchu okazovala, pozahoupá. Velmi trefně ji líčí Nilson, 

 pravě: „Saga.x, loquax, fura.x." O jejím kradení lesklých věcí zná každý pravdivé i 

 nepravdivé anekdoty vypravovat. 



Vrána (Corvus corni.\, die Nebelkráhc). Jako všichni ptáci této čeledi jest i vrána 

 pták přeletavý, málo kdy jen zůstává na jednom místě. Svá hnízda staví na vysoké 

 stromy; miluje ale teplo, a proto často hnízdo své za kouu'nem chalupy zakládá. To 

 u(!Jspišc příčinu zavdalo ku pověsti, že vrána komínem poušti iiovorozeíiátka do klína 

 babičce, která zástěru do krbu nastavý. Děti to dobře vědí, a ani jedna vrána ncucházi 

 jejich pozornosti. Jak ji uhlídají, volají za ní, aby jim bratříčka nebo sestřičku přinesla. 

 Maji pak za to, že vrána volá: „Kam?" a tu rychle odpovídají: „K nám, k nám!" 



Ale vrána kráká pořád to samé. Tu ji rozhněvaná mládež počne lát, honit, a 

 přitom křičí: 



„Vrána letí, 

 nemá děti. — 

 Kde je mají? 

 V černém lese. — 

 Co jim vaří? 

 Černou kaši. — 

 Čím ji masti? 

 Kolomastí," 

 Když v letě blízko nějakého domu lítají, přinášejí novinu, „že některá panna se 

 v tom dvoře podnese." Tím samým spAsobem se v písních vyjadřuje, že věneček od- 



10 



