— 148 — 



straka, zanáší též krkavec rozličné lesklé maličkosti, kamínky, sklo, prsteny, lžičky atd. 

 do skrytých míst, a nezřídka zavdal tím pi-íčinu k nai-knutí toho neb onoho čeledína. 



* 



Af se ohlídneme v mythologii kam chceme, spatříme všude velikou vážnost a ja- 

 kousi tajemnou úctu věnovanou těmto ptákům. Skoro všude jsou symbolem kněží ; nej- 

 více kněží zasvěcených bohu slunce. Všady , i u nejvzdálenějších od nás národů, jsou 

 ctěni; což jest důkazem, že se nevyvinula ta pocta z příbuznosti mythů, nýbrž ze vlast- 

 ních duševních vloh, které se ptákům těmto odepříti nedají. Tak u Severo-Ainerikánft 

 byl krkavec u veliké vážnosti. Atankové chovají havrana vycpaného, a clí ho pod jmé- 

 nem „Monita" za svatého. Proslulý cestovatel Cook jej nalezl na Sandwichských ostro- 

 vech, zvláště v Ovihihi, pod jménem „gatna." 



Velkou roUí hraje havran u národů nám známějších, a zajímavé jest pozorovati 

 příbuznost i různost obecného mínění o těchto ptácích. U Řeků vypravuje nám mytho- 

 logie o havranu bílém, který za povinnost měl hlídati Koroidu , milenku Apollina; když 

 na ni pověděl, Apollo ve své rozhorlenosli a prchlivosti milenku svou šípem proklál, ale 

 spolu rozhněval se na havrana velice, a proměnil jej ve ptáka černého. Havran ale 

 zůstal chytrým a rozumným ptákem, zaponniělo se na ten černý skutek a Rekové jej 

 ctili velice. Jeho se dokládali v přísahách, a z letu jeho, výrování i krákání věštili 

 osudy lidské. Apollinovi pak co obět na žárovišti jej spalovali. 



Bojovný a divoký národ Germanů té okolnosti, že po bitvě sletují se krkavci 

 z daleka na bojiště, kdež na těla padlých usedají a z jedné mrtvoly na druhou poletují, 

 uměl pěkně použiti ve své mythologii. Dvé krkavcň, Hugen (rozum) a Munin (pamět), 

 provází duše zabitých hrdin do Walhally, a co znak rozumu a paměti usedají na rame- 

 nou nejvyššího boha, tenmého, nepochopitelného Allafadnra. 



V mythu perském objevuje se nám havran co symbol kněží boha slunce , s tím 

 pak úzce spojena jest věštba i předpovídání. 



Taktéž u Slovanů pohanských vidíme havrana býti poslem Krakovým — boha života 

 i smrti — smrti i nového z mrtvých vzkříšení. S tímto pak úřadem bére na se také 

 úlohu věštce, a tu značí přechod ze zimy do léta a z léta do zimy. Tu v báji bud 

 živou bud mrtvou vodu v zobáku přináší, jsa takto zvěstovatelem slunovratů. 



Právě tak jej nalézáme u Slovanu Baltických u nohou boha Kračúna, který si vy- 

 kračuje co neuprositelný čas, a kyjem značí smrti — i smrti zhoubu. 



Zdá se, že v lesích co ptáci svatí ctěni a v hájích zvláště krmeni byli. Tak na- 

 lézáme v Rukopisu Kralodvorském , jak se Záboj pozastavuje nad vyháněním jich , a 

 v čistém zápalu udatenství za nejvyšší svatozrádný čin to prohlašuje, aby tím dodal zou- 

 falosti i síly bratřím svým : 



,1 vyhánějí z hájev vše krabuje.* 



Jinde zas: 



„Ti sě nám kácechu dřeva 

 Piašichu krabuje z lesův." 



Ze tito krabuji nejsou krahulíci (Sperber), dokázati lehko z povahy ptáka samého. 

 Tento dle zvyku dravců nezdržuje se nikdy na jednom místě , onen pak ve společnosti 

 žije a na jednom místě zůstává, jestliže tam potravy i pokoje nalézá. Ouplně však po- 

 tvrzuje výrok ten skončeni básně , Jelen,- kde celé hejno z hlubokého lesa přilétá na 



