— 149 — 



jcdťii dub, což nemožno myslit o kraliulíkn. Ano sletují se na dub, pod kterým mrtvola 

 leží; každá ale niimilka zmizí, když rtcme, jak oni krahujci poCiiou kníkiit: 

 Slctujú sě tlupy bystrých krahujcev, 

 Ze vša lesa sěmn na sčn dub, 

 Pokrukujú na dubě všici: 

 „Padc junosč zlobu vraha." 



Na krahujce upoiníiiaji nás jnn-na iií-kterýcli míst v Cechách, která se jeví obyčejně co 

 planina v lese, skaliny porosili' stroniovíni, paTouky, lisiny v hornatých krajinách. Tak 

 Krkavčí hora, Havránka, Vranovicc, výšina lesní na Vralenské hoře u Vojclína. 



Že Krak bfdi a jeho poslové, ledy krahujci, jednoho koi^ene jsou, dalo by příleži- 

 tost k bližšímu vysvětleni některých poměrů ve slovanském mythu. Tak právč povídá 

 Boguchval, že Krak je kořen polského kruk (krkavec). Že Krkonoše také stejného 

 původu jsou. dá se snadno sondit. neboť tam se nejposléz ulekli pohané z Cech (alespoň 

 kněží pohanští), když od kiesfanských knížat zatlačováni byli ')• Zpotvořená hájka, kterou 

 jsem na Skalsku slyšel, nejspíše se vztahuje na kněze pohanského boha tam pozůstalé 

 a ukryté. , 



Byl jsem na Skalsku, když přišel ilo hospody kejklíř, který k udivení všeho obe- 

 censtva hořící snuilu polykal, oblázky jedl, hřebík si do nosu zarazil, atd. Velikou ra- 

 dost měla obzvláště překvapená mládež, ale v kontfi seděl starý dědeček, kterému se to 

 zcela neehlělo líbit; pořade bručel, a chvílemi mumlal pro sebe: „Ano — černo- 

 kněžník — hm." 



Když kejklíř odešel, tázal jsem se dědečka po příčinč jeho nevrlosti. Tu dlouho 

 povědít nechtěl, až jiřece konečné spusliv vypravoval loto : 



„Ti čarodějníci, to mí můj dědeček již povídal, jsou čertu zapsáni. Tam v Krko- 

 noších jest jeden velký mlýn, je to ale jenom jedno kolo, které má 101 lopatku. Tam 

 se hlásí liilé, kteří by chtěli takové čertovské kousky prováděti, a tu se zapisují. Když 

 je jich dost, sedne si každý na jednu lopatku a tu na nO se žlabu teče černá voda. 

 Tak se to kolo otočí jednou za rok a za den, potom najednou se ztratí tři z těch lidí, a 

 ti jsou propadli ierlii, ostatní pak v podobě krkavců se rozlílnon po světě a jsou po 

 čas života svého všemohoucími, na újmu svých v pekle se trápících druhů." 



Pochybuji, že tato báje kdy tištěna byla, zvláštní pak ráz její možná že ukazuje 

 na znamenitou důležitost. 



Straku též co svatého ptáka nalézáme, a to jako zosobněni Trigiava. Stračec 1. j. 

 zlračec, Sitivratov zin, není žádný strakapoun (Specht) -), nýbrž straka, chvaině i ne- 

 chvalně známá, to vše pro své barvy, na které ovšem nemálo pyšná jest. Ty barvy 

 její pak značí: černá barva zem, zelená vodu, bílá pak vzduch. Odtud také tak veliká 

 oblíbenost strak, odtud lo množství hádanek, z kterých jen slovenskou podali chceme: 



„Černuo je, nie je zem, 

 Bielo je, nie je snich, 



■) Jméno Krkonoše jest zajisté starší nežli uvedení křesfanského náboženství do Čech, 

 což ostnsui nevadí ctymologickč příbuznosti jména toho se slovem Kralc, krahujec. 



Ked. 



') Srovnej v Mnsejniku 1857 K. J. Krbena: O dvojici a trojici slovanského bájesloví. 



